Fordította 
 	 Kada Júlia 
 	
 	AGATHA 
 	CHRISTTE 
 	AHÉT SZÁMLAP 
 	REJTÉLYE 
 	magyar könyvklub3 
 	
 	A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Agatha Christie: The Seven Dials Mystery. 
 	Fontana/Collins, 1989 
 	Copyright © Agatha Christie, 1929 
 	Hungárián translation © Kada Júlia, 1995 
 	
 	 Tartalom 
 	ELSŐ FEJEZET 
 	 Ki korán kel 9 
 	MÁSODIK FEJEZET 
 	 Ami az ébresztőórákat illeti 22 
 	HARMADIK FEJEZET 
 	 A tréfa nem sikerül 28 
 	NEGYEDIK FEJEZET 
 	 A levél 39 
 	ÖTÖDIK FEJEZET 
 	 A férfi az úton 47 
 	HATODIK FEJEZET 
 	 Megint a Hét Számlap 53 
 	HETEDIK FEJEZET 
 	 Bundle látogatóba megy 60 
 	NYOLCADIK FEJEZET 
 	 Jimmy vendégei 66 
 	KILENCEDIK FEJEZET 
 	 Tervek 73 
 	TIZEDIK FEJEZET 
 	 Bundle ellátogat a Scotland Yardra 82 
 5 

 TIZENEGYEDIK FEJEZET 

 	 Vacsora Bill-lel 89 
 	TIZENKETTEDIK FEJEZET 
 	 Nyomozás Chimneysben 98 
 	TIZENHARMADIK FEJEZET 
 	 A Hét Számlap Klub 109 
 	TIZENNEGYEDIK FEJEZET 
 	 A Hét Számlap találkozója 117 
 	TIZENÖTÖDIK FEJEZET 
 	 A halottszemle 125 
 	TIZENHATODIK FEJEZET 
 	 A vendégség 133 
 	TIZENHETEDIK FEJEZET 
 	 Vacsora után 141 
 	TIZENNYOLCADIK FEJEZET 
 	 Jimmy kalandjai 148 
 	TIZENKILENCEDIK FEJEZET 
 	 Bundle kalandjai 153 
 	HUSZADIK FEJEZET 
 	 Loraine kalandjai 158 
 	HUSZONEGYEDIK FEJEZET 
 	 A gyártási leírás megkerül 165 
 	HUSZONKETTEDIK FEJEZET 
 	 Radzky grófnő története 174 
 	 6 
 	
 	HUSZONHARMADIK FEJEZET 
 	 Battle főfelügyelő kezébe veszi az ügyet 185 
 	HUSZONNEGYEDIK FEJEZET 
 	 Bundle elcsodálkozik 194 
 	HUSZONÖTÖDIK FEJEZET 
 	 Jimmy terveket sző 202 
 	HUSZONHATODIK FEJEZET 
 	 Főképp golfról 212 
 	HUSZONHETEDIK FEJEZET 
 	 Éjszakai kaland 217 
 	HUSZONNYOLCADIK FEJEZET 
 	 Gyanúk 224 
 	HUSZONKILENCEDIK FEJEZET 
 	 George Lomax különösen viselkedik 232 
 	HARMINCADIK FEJEZET 
 	 Sürgős idézés 241 
 	HARMINCEGYEDIK FEJEZET 
 	 A Hét Számlap 250 
 	HARMINCKETTEDIK FEJEZET 
 	 Bundle sóbálvánnyá mered 257 
 	HARMINCHARMADIK FEJEZET 
 	 Battle mindent megmagyaráz 261 
 	HARMINCNEGYEDIK FEJEZET 
 	 Lord Caterham beleegyezését adja 273 
 	 7 
 	
 	ELSŐ FEJEZET 
 	 Ki korán kel 
 	A rokonszenves, fiatal Jimmy Thesiger kettesével vette a fokokat, úgy száguldott lefelé Chimneys széles lépcsőjén. Olyan sebesen rohant, hogy ösz-szeütközött Tredwell-lel, a méltóságteljes komornyikkal, aki épp újabb adag friss, forró kávéval vonult át az előcsarnokon. Csak Tredwell káprázatos lélekjelenléte és lenyűgöző fürgesége mentette meg őket a komolyabb balesettől. 
 	- Elnézést - mentegetőzött Jimmy. - Mondja, Tredwell, én jöttem le utolsónak? 
 	- Nem, uram, Mr. Wade még fönt van. 
 	- Remek. - Jimmy belépett a reggelizőszobába. 
 	Nem talált ott senkit, csak a háziasszonyt, akinek szemrehányó tekintetétől olyan kínosan érezte magát, mint amikor véletlenül elkapta a halász mellett, a parton közszemlére tett, jobblétre szenderült tőkehal pillantását De hát az ördögbe, mi­
 	ért néz rá így ez az asszony? Egyszerűen nem illik pontban kilenc-harminckor megjelenni a reggelizőasztalnál, ha az ember vidéki házban tartózkodik. Igaz, már negyed tizenkettő felé jár, s ez szinte súrolja az illendőség határát, de akkor is... 
 	- Sajnos, kissé megkéstem, Lady Coote, ugye? 
 	- Á, nem számít - mondta Lady Coote mélabúsan. 
 	Az igazat megvallva nagyon is aggasztotta, ha valaki elkésik a reggelitől. Házasságuk első tíz évében Sir Oswald Coote (akkor még egyszerűen Mr. Coote), hogy erőteljesen fogalmazzunk, ékte-9 
 	
 	len botrányt csapott, ha a reggelije akár csak fél percet késett, s nem volt az asztalon pontban nyolc órakor. Lady Coote-ot könyörtelenül ránevelték, hogy a pontatlanság megbocsáthatatlan, halálos bűn. Márpedig az ember nem szabadul egykönnyen megrögzött szokásaitól. Aztán meg Lady Coote lelkiismeretes asszony volt, és váltig azon töprengett, mire viszik az életben ezek a későn kelő fiatalok. Hányszor elmondta Sir Oswald újságírók és mások előtt: „Minden sikeremet annak köszönhetem, hogy világéletemben korán kelő, mértéktartó és módszeres ember voltam." 
 	A dús termetű, kellemes megjelenésű Lady Coote olyan volt, mint egy tragika. Nagy, szomorú szemével, mély hangjával kitűnő modell lett volna akármelyik festő „Gyermekeit sirató Rachel" című 
 	képéhez. Vagy remekül eljátszhatta volna egy melodrámában a gonosztevő meggyötört hitvesét, aki imbolyogva nekivág a sűrű hóesésnek. 
 	ügy nézett ki, mint akin titkos bú férge rág, holott, valljuk be, nem volt a világon semmi baja azonkívül, hogy Sir Oswald pályája üstökösszerűen fölívelt. Ifjúkorában nevetős, életvidám teremtés volt, és nagyon szerette a becsvágyó, fiatal Oswald Coote-ot, aki az apja vaskereskedésével szomszédos kerékpárüzletben dolgozott. Igen boldogan éltek, először egy kétszobás lakásban, aztán egy apró házban, aztán egy nagyobb házban, aztán egész sor mind nagyobb házban, de mindig meglehetősen közel „a Gyárhoz"; csakhogy közben Sir Oswald olyan sokra vitte, hogy már nem volt elválaszthatatlan „a Gyártól", és úgy tartotta kedve, hogy kibérelje a legnagyobb és legpompásabb kivehető udvarházakat egész Angliában. Chimneys történelmi nevezetességű hely 10 
 	
 	volt, és Sir Oswald, amikor két évre bérbe vette Caterham márkitól, úgy érezte, elérte vágyai netovábbját. 
 	Lady Coote már nem lelte ilyen örömét benne. 
 	Magányos asszony lett. Házassága első éveiben az volt a legfőbb kedvtelése, hogy elbeszélgetett „a lánnyal"; és amikor a „lányból" már három volt, akkor is a személyzettel való csevegés jelentette Lady Coote legfőbb szórakozását. Most, hogy seregnyi szobalány tette a dolgát a házban, valamint egy főkomornyik, aki olyan méltóságteljes, akár egy püspök, jó néhány szálas termetű inas, számtalan konyhalány meg mosogatólány, egy „heves vérmérsékletű", félelmetes külföldi szakács és a lenyűgöző méretű házvezetőnő, akin jártában-keltében csakúgy ropogott vagy suhogott a ruha, Lady Coote úgy érezte magát, mintha egy lakatlan szigetre vetődött volna. 
 	Mély sóhajjal vonult ki a nyitott franciaablakon, Jimmy Thesiger mélységes megkönnyebbülésére, aki örömében haladéktalanul megrakta a tányérját még egy adag szalonnás vesével. 
 	Lady Coote néhány percig tragikus pózban állt a teraszon, aztán összeszedte a bátorságát, hogy szót váltson MacDonalddal, a főkertésszel, aki épp szemlét tartott birodalma felett. MacDonald, a fő-
 	kertészek koronázatlan királya tudta a dolgát, uralkodott, méghozzá zsarnokian. 
 	- Jó reggelt, MacDonald - lépett oda hozzá idegesen Lady Coote. 
 	- Jó reggelt, asszonyom - mondta MacDonald főkertészhez illő hangon: gyászosan, de méltóságteljesen; mint egy császár a temetésen. 
 	- Arra gondoltam... ma este desszertnek fogyaszthatnánk talán egy keveset abból a nagy szemű szőlőből. 
 	 11 
 	
 	- Még nem érett - közölte MacDonald szívélyesen, ám határozottan. 
 	- Értem - mondta Lady Coote. - De hát én jártam tegnap az üvegházban - szedte össze aztán a bátorságát -, és megkóstoltam. Nagyon finom volt 
 	MacDonald pillantásától mélyen elpirult Érezte, hogy megbocsáthatatlan szabadosságra ragadtatta magát Semmi kétség, a megboldogult Caterham márkiné sohasem követett el ilyen súlyos neveletlenséget, hogy bemenjen a saját üvegházába, és csak úgy megkóstolja a szőlőt. 
 	- Ha utasítást adott volna, asszonyom - közölte MacDonald ridegen -, levágunk egy fürtöt, és beküldjük önnek. 
 	- Igazán köszönöm - mondta Lady Coote. -
 	Hogyne, legközelebb így járok el. 
 	- De még nem kellőképpen érett 
 	- Persze - suttogta Lady Coote -, nyilván nem. 
 	Akkor hagyjuk 
 	MacDonald méltóságteljes hallgatásba burkolózott. 
 	- Beszélni akartam magával arról a pázsitról ott a rózsakert végében - szánta el magát ismét Lady Coote. - Gondoltam, talán használhatnánk tekepályának. Sir Oswald nagyon szeret tekézni. -
 	Miért is ne?, gondolta magában Lady Coote. Ő is tudott égyet-mást Anglia történelméről. Nem teké-
 	zett-e éppen Sir Francis Drake más nemes lovagokkal, midőn megpillantották az Armadát? Semmi kétség, úriemberhez méltó foglalatosság ez, olyasmi, ami ellen MacDonaldnak sem lehet kifogása. Csakhogy Lady Coote figyelmen kívül hagyta minden jó főkertész legfontosabb jellemvonását, nevezetesen hogy akármit javasolnak neki, mindennek ellene szegül. 
 	 12 
 	
 	- Használható erre a célra, semmi kétség -
 	jegyezte meg MacDonald diplomatikusan. 
 	Volt némi helytelenítő színezete a megjegyzésnek de valójában csak arra szolgált, hogy vesztébe csalogassa Lady Coote-ot 
 	- Ha kitisztítanák, és... lenyírnák... és... szóval ilyesmi - folytatta Lady Coote reménykedve. 
 	- Hát igen - rágott meg MacDonald minden szót. - Azt lehetne. Csakhogy akkor át kellene helyezni Williamet az alsó határról. 
 	- Értem! - bizonytalanodott el Lady Coote. 
 	A világon semmit nem jelentettek neki azok a szavak, hogy „az alsó határ", legfeljebb valami skót népdal halvány emlékét idézték, de MacDonald szemében nyilvánvalóan leküzdhetetlen akadályt jelentettek. 
 	- Márpedig kár volna - közölte MacDonald. 
 	- Hogyne, természetesen - vágta rá Lady Coote. 
 	- Nagy kár, semmi kétség - és közben azon törte a fejét, miért helyeselt ilyen készségesen. 
 	- Persze, ha ön  parancsot ad rá, asszonyom... 
 	- nézett rá szigorúan MacDonald. Nem folytatta. 
 	De ez a fenyegető hang már sok volt Lady Coote-nak. 
 	- ugyan, szó sincs róla - adta meg magát azonnal. - Értem, mire gondol, MacDonald. Isten ments... William dolgozzon csak az alsó határon. 
 	- Magam is így gondoltam, asszonyom. 
 	- Hát persze - mondta Lady Coote. - Hogyne, természetesen. 
 	- Gondoltam, hogy egyetért majd, asszonyom. 
 	- Hogyne - mondta Lady Coote ismét MacDonald a kalapja széléhez emelte a kezét, aztán odébbállt. 
 	Lady Coote elkeseredett sóhajjal nézett utána. 
 	Jimmy Thesiger lépett ki a teraszra, szalonnás 13 
 	
 	vesével jóllakottan; ő is sóhajtott egyet, de másképp. 
 	- Pompás reggel, nem igaz? - jegyezte meg. 
 	- Valóban? - kérdezte szórakozottan Lady Coote. - Igen, valószínűleg. Észre sem vettem. 
 	- A többiek hol vannak? Csónakáznak a tavon? 
 	- Gondolom, igen. Vagyis hát nem csodálnám. 
 	Lady Coote sarkon fordult, és besietett a házba. 
 	Tredwell épp a kávéskannát vette szemügyre. 
 	- Te jó isten - mondta Lady Coote. - Még most sem jött le Mr. ...Mr. ... 
 	- Wade, asszonyom? 
 	- Igen, Mr. Wade. Még nem jött le? 
 	- Nem, asszonyom. 
 	- Nagyon késő van már. 
 	- Igen, asszonyom. 
 	- Jaj, istenem. Azért csak lejön  egyszer,  ugye, Tredwell? 
 	- Kétségtelenül, asszonyom. Mr. Wade tegnap délelőtt fél tizenkettőkor fáradt le, asszonyom. 
 	Lady Coote az órára nézett. Húsz perc híján tizenkettő volt. - Ez alaposan megnehezíti a maga dolgát, Tredwell - mondta együttérzően. - Hogy idejében le kell szednie az asztalt, és egy órakor már tálalni az ebédet. 
 	- Hozzászoktam az ifjú urak szokásaihoz, asszonyom. 
 	A rosszallás méltóságteljes volt, de félreérthetetlen, így marasztalhat el egy egyházfő valami törököt vagy pogányt, aki akaratlanul és jóhiszeműen hibázott. 
 	Lady Coote mélyen elpirult, aznap délelőtt már másodszor. Ám ekkor szerencsére kinyílt az ajtó, s egy komoly, szemüveges fiatalember nézett be rajta. 
 	 14 
 	
 	- Hát itt van, Lady Coote. Sir Oswald már kereste. 
 	- Megyek már, Mr. Bateman - sietett el Lady Coote. 
 	Rupert Bateman, Sir Oswald magántitkára az ellenkező irányba indult, s kiment a franciaablakon. Jimmy Thesiger még mindig vidáman ácsorgott odakint. 
 	- Jó reggelt, Pongo - mondta Jimmy. - Gondolom, jobb, ha megyek, és szórakoztatom azokat az istenverte lányokat. Jössz? 
 	Bateman megrázta a fejét, végigsietett a teraszon és belépett a könyvtár franciaablakán. Jimmy barátságosan vigyorgott távolodó hátára. Valaha iskolatársak voltak; akkoriban kapta a komoly, szemüveges kis Bateman érthetetlen okból a Pongo gúnynevet. 
 	Pongo most is ugyanolyan tökfilkó, mint annak idején, gondolta Jimmy. Mintha az ő kedvéért írták volna azt a sort, hogy „Az élet való, az élet komoly". 
 	Nagyot ásított, és lassan lesétált a tóhoz. Ott volt mind a három lány... az a fajta, amelyikből tizenkettő egy tucat. Kettőnek sötét bubifrizurája volt, egynek szőke. Amelyik a legtöbbet kuncogott, azt (Jimmy szerint) Helennek hívták, a másikat Nancynek a harmadikat pedig valamilyen okból Socksnak, vagyis Zokninak. Velük volt Bili Eversleigh és Ronny Devereux, Jimmy két barátja, akiket a külügyminisztérium alkalmazott, de csak dísznek. 
 	- Nicsak - mondta Nancy (vagy talán He-leri)- - Megjött Jimmy. Hát az a hogyishívják hol maradt? 
 	- Csak nem akarod azt mondani, hogy Gerry Wade még nem kelt fel? - érdeklődött Bili Eversleigh. - Tennünk kellene valamit. 
 	 15 
 	
 	- Ha nem vigyáz - jegyezte meg Ronny Devereux — egy szép napon kihagyja a reggelit. Azon veszi észre magát, hogy mire letrappol, már mindenki az ebédnél vagy teánál ül. 
 	- Igazán nem szép tőle - mondta az a lány, akit Socksnak hívtak. - Lady Coote-ot ez annyira megviseli. Percről percre jobban hasonlít egy tyúkra, aki tojni szeretne, de nem tud. Nézni is rossz. 
 	- Húzzuk ki Gerryt az ágyból - javasolta Bili. -
 	Gyerünk, Jimmy. 
 	- Ne! Ennél rafináltabb módszer kellene -
 	mondta a lány, akit Socksnak hívtak. Imádta azt a szót, hogy rafinált. Rengeteget használta. 
 	- Én nem vagyok rafinált - jelentette ki Jimmy. 
 	- Nem értek hozzá. 
 	- Dugjuk össze a fejünket, és találjunk ki valamit holnap reggelre -javasolta Ronny ködösen. -
 	Hogy hétkor fölkeljen! Szerezzünk meglepetést a háznak. Tredwell ábrázatáról lepottyan a hamis pofaszakáll, kezéből kihull a teáskanna. Lady Coote hisztérikus rohamot kap és Bili karjába ájul... merthogy Bili a hórukkember. - Nocsak! -
 	mondja Sir Oswald és egyből fölmegy az acél ára ötnyolcaddal. Pongót elragadják az érzelmek földhöz vágja a szemüvegét és rátapos. 
 	- Nem ismered Gerryt - mondta Jimmy. -
 	Szerintem megfelelő mennyiségű hideg víz  esetleg felébresztené... mármint ha nagyon ügyesen alkalmazzuk. De az is lehet, hogy csak a másik oldalára fordulna, és aludna tovább. 
 	- A hideg víznél rafináltabb megoldás kell -
 	állapította meg Socks. 
 	- Például? - nézett rá Roger tanácstalanul. 
 	A válasszal mindenki adós maradt. 
 	- Ki kell találnunk valamit - jelentette ki Bili. -
 	Hát senkinek sincs itt egy kis sütnivalója? 
 	 16 
 	
 	- De igen. Pongónak - közölte Jimmy. - Jön is már, száguldva, dúltan, szokás szerint. Világéletében volt sütnivalója. Azzal volt megverve már kiskorában is. Bízzuk rá az ügyet. 
 	Mr. Bateman türelmesen hallgatta végig a némiképp zavaros beszámolót. Harcra készen figyelt. 
 	- Én ébresztőórát indítványoznék - állt készen máris a javaslattal. - Magam is mindig igénybe veszem, nehogy elaludjak Tapasztalataim szerint arra nem mindig ébred fel az ember, hogy lábujjhegyen behozzák a kora reggeli teát. - És tovasietett. 
 	- Ébresztőórát - csóválta a fejét Ronny. -
 	 Egyetlen ébresztőórát. Legalább egy tucat kellene már ahhoz is, hogy Gerry Wade pillája megrezzenjen. 
 	- Miért ne? -jött izgalomba Bili. - Ez az! Bemegyünk együtt Markét Basingbe, és ahányan csak vagyunk, mind vásárolunk egy-egy ébresztőórát. 
 	Nevetgélve beszélték meg az ötletet. Bili és Ronny már ment is a kocsikért. Jimmyt megbízták, hogy derítse fel, mi a helyzet az ebédlőben. 
 	- Ott van - tért vissza tüstént. - Csakúgy tömi magába a narancsdzsemes pirítóst, be akarja hozni az elvesztegetett időt. Hogyan akadályozzuk meg, hogy velünk jöjjön? 
 	Elhatározták, hogy Lady Coote segítségét veszik igénybe: megkérik, foglalja le Gerryt. Jimmy és Nancy meg Helen vállalta a feladatot. 
 	- Tréfát űznek vele? - hökkent meg Lady Coote. Egyáltalán nem tetszett neki az ötlet. - De ugye vigyázni fognak kedveseim? Nem tesznek kárt a bútorban, nem törnek össze és nem áztatnak el semmit, ugye? Tudják, jövő héten lejár a ház bérlete. Nem szeretném, ha Lord Caterham azt hinné... 
 	 17 
 	
 	- Nem lesz semmi baj, Lady Coote - nyugtatta meg Bili, aki közben visszatért a garázsból. - Lord Caterham lánya, Bundle Brent jó barátom. Ő aztán semmitől sem riad vissza... a világon semmitől! 
 	Nekem elhiheti. Különben sem teszünk kárt semmiben. Szép rendben fog menni az egész. 
 	- Rafináltan - közölte a lány, akit Socksnak hívtak. 
 	Lady Coote szomorúan ment végig a teraszon, épp amikor Gerald Wade előkerült a reggelizőszobából. Jimmy Thesiger is szőke, angyali külsejű 
 	fiatalember volt, de Gerald Wade még nála is szőkébb és angyalibb külsejű; semmitmondó ábrázata mellett Jimmyé szinte intelligensnek látszott. 
 	- Jó reggelt, Lady Coote - mondta Gerald Wade. - A többiek hol vannak? 
 	- Mindannyian elmentek Markét Basingbe. 
 	- Minek? 
 	- Valami tréfáról van szó - zengte mély, bánatos hangján Lady Coote. 
 	- Kicsit korán van még a tréfához - mondta Mr. 
 	Wade. 
 	- Már nincs olyan korán - jegyezte meg Lady Coote nyomatékosan. 
 	- Sajnos, kissé elkéstem a reggeliről - vallotta be Mr. Wade lefegyverző őszinteséggel. - Furcsa, de bárhol vagyok vendégségben, mindig én érkezem utolsónak a reggelihez. 
 	- Igazán különös. 
 	- Fogalmam sincs, miért - töprengett Mr. 
 	Wade. - Nem is értem. 
 	- Mi lenne, ha korábban fölkelne? - kockáztatta meg Lady Coote. 
 	- Ja - hökkent meg Mr. Wade az egyszerű 
 	megoldáson. 
 	 18 
 	
 	- Hányszor hallottam Sir Oswaldtól - folytatta meggyőzően Lady Coote -, hogy semmi sem segíti annyira egy fiatalember érvényesülését, mint a pontosság és rendszeresség. 
 	- Persze, tudom - válaszolta Mr. Wade. - Én is rákényszerülök a városban. Hiszen hajnali tizenegyre már be kell érnem a jó öreg külügybe. Ne higgye, Lady Coote, hogy én mindig csak henyélek. De hogy magának milyen pompás virágai vannak ott az alsó határon! A nevükre már nem emlékszem, de nekünk is van otthon... abból a mályvaszín hogyishívjákból. A húgom nagyon odavan a kertészkedésért. 
 	Ez máris elterelte Lady Coote figyelmét. Belesajdultak a sérelmek. - Milyenek a kertészeik? 
 	- A, csak egy van. Vén bolond, azt hiszem. Nem nagyon ért semmihez, de azt teszi, amit mondanak neki. Márpedig ez nagy szó, nem igaz? 
 	Lady Coote olyan átéléssel helyeselt, amelynek drámai színésznőként sok hasznát vehette volna. 
 	Hosszú eszmecserébe fogtak a kertészek bűneiről. Közben az expedíció jól alakult. Megszállták Markét Basing legjelentősebb kereskedelmi központját, amelynek tulajdonosa nem tudta mire vélni a váratlanul felszökő ébresztőóra-keresletet. 
 	- Bárcsak itt volna Bundle - dünnyögte Bili. -
 	Ismered, ugye, Jimmy? Nem? Nagyon kedvelnéd. Remek lány... fantasztikusan érti a tréfát... 
 	és esze is van. Te ismered, Ronny? 
 	Ronny megrázta a fejét 
 	- Nem ismered Bundle-t? Hol élsz te? Egyszerűen fantasztikus lány. 
 	- Légy egy kicsit rafináltabb, Bili -jegyezte meg Socks. - Ne fecsegj annyit a barátnőidről, térjünk a tárgyra. 
 	 19 
 	
 	- Ha megengednek egy tanácsot, kisasszony -
 	eredt meg a szava Mr. Murgatroydnak, a Murgatroyd Üzletház tulajdonosának -, azt javasolnám... 
 	ne a 7 shilling 11 pennyst vigyék Jó óra az is... 
 	egy rossz szavam se lehet rá, mégis inkább ezt a fajtát ajánlanám, 10 shilling 6 pennyért. Megéri a többletköltséget. Fő a megbízhatóság, hisz értik. 
 	Nem szeretném, ha később azt mondanák... -
 	A vak is láthatta, hogy Mr. Murgatroydot el kell zárni, mint egy csapot. 
 	- Nekünk nincs szükségünk megbízható órára 
 	- közölte Nancy. 
 	- Csak egy napra kell, és kész - tette hozzá Helen. 
 	- Nem akarunk valami rafinált órát - mondta Socks. - Csak az a fontos, hogy jó hangosan csörögjön. 
 	- Olyat szeretnénk... - kezdte Bili, de nem tudta befejezni, mert a fejlett műszaki érzékű Jimmy végre átlátta a szerkezet működését A következő öt percben a boltot megannyi ébresztőóra kibírhatatlan, fülhasogató csörömpölése töltötte be. 
 	Végül kiválasztottak hat pompás ébresztőalkalmatosságot. 
 	- Mondok én valamit - jelentette ki Ronny nagyvonalúan. - Veszek egyet Pongónak is. Ő 
 	találta ki az egészet, nem volna szép, ha kihagynánk. Ő is képviselteti magát a jelenlévőkkel együtt. 
 	- Rendben van - bólintott Bili. - Én pedig veszek még egyet Lady Coote-nak. Minél több, annál jobb. És hát most is a terepmunkát végzi. Valószínűleg épp lyukat beszél a jó öreg Gerry hasába. 
 	Lady Coote valóban épp egy hosszú történetet adott elő MacDonaldról meg egy díjnyertes őszibarackról, és remekül érezte magát. 
 20 

 	Az órákat becsomagoltatták és kifizették. Mr. 
 	Murgatroyd töprengve nézett az elhajtó kocsik után. Igazán nagyon életvidámak a fiatal arisztokraták manapság, fölöttébb életvidámak, semmi kétség, de nem könnyű megérteni őket A boltos megkönnyebbülve fordult a lelkész feleségéhez, aki újfajta, csöpögésmentes teáskannát keresett. 
 	 21 
 	
 	MÁSODIK FEJEZET 
 	Amt az  ébresztőórákat illeti 
 	 - Hová tegyük őket? 
 	A vacsora véget ért. Lady Coote ismét eligazítást kapott feladatait illetően. De Sir Oswald váratlanul megszabadította, mert azt javasolta, bridzseljenek... bár a „javasolni" nem a leghelyénvalóbb szó. Sir Oswald, országunk egyik 
 	„iparmágnásához" illően (aki hetedik az élmezőnyben), pusztán közölte, mihez van kedve, s a körülötte lévők siettek eleget tenni a nagy ember óhajának 
 	Rupert Bateman és Sir Oswald játszott Lady Coote és Gerald Wade ellen. Kitűnő elrendezés volt. Sir Oswald, mint mindenhez, a bridzshez is kitűnően értett, és szerette, ha méltó partnere van. 
 	Bateman éppolyan jól bridzselt, amilyen kiváló titkár volt. Mindketten szigorúan csak a játékkal törődtek: „Két szanszadu", „Kontra", „Három pikk" - vetették oda kurtán. Lady Coote és Gerald Wade derűsen beszélgetett kártyázás közben, és a fiatalember minden játszma végén megjegyezte: 
 	- Fantasztikusan játszott, komolyan mondom. -
 	Ezt az őszinte csodálatot Lady Coote merőben szokatlannak és rendkívül megnyugtatónak találta. Aztán meg igen jó volt a lapjárásuk. 
 	A többiek elméletileg rádiózenére táncoltak a bálteremben. Gyakorlatilag Gerald Wade hálószobájának ajtaja körül csoportosultak, ahol a levegőt betöltötte az elfojtott kuncogás meg az órák harsány ketyegése. 
 22 

 	- Az ágy alá szép sorban - válaszolta Bili kérdésére Jimmy. 
 	- És hogyan állítsuk be őket? Vagyis mikorra? 
 	Mindet egyszerre, hogy egyetlen diadalmas hogy-hívjákban törjenek ki, vagy egymás után, szünetekkel? 
 	Efölött heves vita támadt. Az egyik tábor úgy érvelt, hogy az alvás Gerry Wade-hez hasonló bajnokának csak nyolc ébresztőóra egyesített lármája lesz elég. A másik tábor a csöndesebb, kitartó támadás híve volt. 
 	A párviadalból az utóbbiak kerültek ki győztesen. Az órákat úgy állították be, hogy egyik a másik után szólaljon meg reggel fél héttől. 
 	- Remélem - szenteskedett Bili -, ez majd jó lecke lesz neki. 
 	Épp hozzáláttak, hogy elrejtsék az órákat, amikor egyszerre megriadtak 
 	- Csönd! - kiáltott fel Jimmy. - Valaki jön a lépcsőn fölfelé. 
 	Kitört a pánik. 
 	- Semmi baj - mondta Jimmy. - Csak Pongo. 
 	Mr. Bateman kihasználta az alkalmat, hogy ő 
 	terített, és fölment a szobájába zsebkendőért. 
 	Megállt, s egy pillanat alatt fölmérte a helyzetet. 
 	- Lefekvéskor meg fogja hallani a ketyegést -
 	közölte aztán józanul. 
 	Az összeesküvők egymásra néztek. 
 	- Mit mondtam? - kérdezte Jimmy tiszteletteljesen. - Pongónak világéletében volt sütnivalója! 
 	A férfiú, akinek volt sütnivalója, folytatta útját. 
 	- Igaza van - vallotta be félrehajtott fejjel Ronny Devereux. - Nyolc kórusban ketyegő óra éktelen lármát csap. Még a jó öreg Gerry is meghallja, akármilyen tökfilkó. Még neki is feltűnik, hogy valami nem stimmel. 
 	 23 
 	
 	- Azért én nem tudom - mondta Jimmy Thesiger. 
 	-Mit? 
 	- Hogy akkora tökfilkó-e, amekkorának hisszük. 
 	Ronny rámeredt: - Hisz mindannyian ismerjük a jó öreg Geraldot. 
 	- Biztos? - kérdezte Jimmy. - Néha az az érzésem... szóval senki sem lehet akkora tökfilkó, amekkorának a jó öreg Gerry mutatja magát. 
 	Mindannyian rámeredtek. 
 	- Nahát, Jimmy - komolyodott el Ronny. -
 	Neked aztán van sütnivalód. 
 	- Második Pongo -jegyezte meg Bili elismerően. 
 	- Épp csak eszembe jutott - mentegetőzött Jimmy. 
 	- Jaj, ne legyetek már ilyen rafináltak - kiáltott fel Socks. - Akkor most mi lesz ezekkel az órákkal? 
 	- Pongo már jön vissza. Kérdezzük meg -javasolta Jimmy. 
 	Felszólították Pongót, hogy vesse be a sütnivalóját az ügy megoldására. 
 	- Várjatok, amíg lefekszik és elalszik- hangzott a döntés. - Aztán osonjatok be a szobájába, és tegyétek le az órákat a padlóra. 
 	- A kis Pongónak újfent igaza van - állapította meg Jimmy. - Most mindenki elteszi az óráját, aztán lemegyünk, nehogy gyanút keltsünk. 
 	Még tartott a bridzsparti... némi változtatással. 
 	Most Sir Oswald játszott a feleségével, és lelkiismeretesen felhívta a figyelmét minden hibára, amelyet az egyes játszmákban elkövetett. Lady Coote derűsen fogadta a korholást, de semminemű érdeklődést nem tanúsított. 
 	- Értem, drágám. Milyen kedves tőled, hogy szólsz - hajtogatta. Aztán megint elkövette ugyanazokat a hibákat. 
 	 24 
 	
 	- Jól játszottál, öreg, remekül játszottál -
 	mondta Gerald Wade időnként Pongónak 
 	- Mondjuk éjfélkor fekszik le - számítgatta Bili Eversleigh Ronny Devereux-vel. - Mit gondolsz, mennyi időt adjunk neki? Mondjuk egy órát? Furcsa - ásított nagyot -, általában hajnali kettőkor szoktam elköszönni, de most, hogy tudom, fönt kell maradnom még egy darabig, akármit megadnék, ha jó kisfiú módjára ágyba bújhatnék máris. 
 	Mindenki egyetértett. 
 	- Drága Maria - emelte fel kissé bosszúsan a hangját Sir Oswald -, számtalanszor kértelek már, ne töprengj annyit az impasszon. Az egész asztalt tájékoztatod. 
 	Lady Coote erre joggal válaszolhatta volna, hogy mivel Sir Oswald terített, nincs joga a partnert bírálni. De nem mondta. Inkább kedvesen elmosolyodott, dús keblével az asztalra dőlt, és határozottan belenézett a jobbján ülő Gerald Wade lapjába. Amint megpillantotta nála a dámát, eloszlottak az aggályai; kijátszotta az asztalról a bubit, elvitte az ütést, és kirakta a lapjait. 
 	- Négy ütés meg a robber - jelentette ki. - Azt hiszem, nagy szerencsém volt ezzel a négy ütéssel. 
 	- Még hogy szerencséje - dünnyögte Gerald Wade; hátratolta a székét, és csatlakozott a többiekhez a kandallónál. - Ő ezt szerencsének hivja. 
 	Erről az asszonyról egy pillanatra nem veheti le az ember a szemét. 
 	Lady Coote összeszedte a papírpénzt meg az érméket. 
 	- Tudom, hogy nem játszom valami jól - közölte gyászos hangon, amelyben azért bujkált némi öröm is. - De mindig nagy szerencsém van. 
 	- Sose lesz belőled igazi bridzsjátékos, Maria -
 	jelentette ki Sir Oswald. 
 	 25 
 	
 	- Nem, drágám. Tudom. Mindig mondod. Pedig annyira igyekszem. 
 	- Ez igaz - jegyezte meg Gerald Wade félhangon. - Nem is leplezi. Odahajtaná a fejét az ember vállára, ha másképp nem látna bele a lapjaiba. 
 	- Tudom, hogy igyekszel - jelentette ki Sir Oswald. - Csak hát nincs semmi érzéked a kártyához. 
 	- Tudom, drágám - bólintott Lady Coote. -
 	Mindig mondod. Még tíz shillinggel jössz nekem, Oswald. 
 	- Komolyan? - Sir Oswald mintha elcsodálkozott volna. 
 	- Igen. Ezerhétszáz... az nyolc font tíz. Te meg csak nyolc fontot adtál. 
 	- Te jó isten - mondta Sir Oswald. - Eltévesztettem. 
 	Lady Coote mélabús mosollyal seperte be az újabb tízshillinges bankjegyet. Imádta a férjét, de esze ágában sem volt hagyni, hogy tíz shillinggel becsapja. 
 	Sir Oswald odavonult az egyik kis asztalhoz, és mindenkit whiskyvel meg szódával kínált. Fél egyre járt, mikor jó éjszakát kívántak egymásnak Ronny Devereux kapta a megbízást, hogy jelentést tegyen a fejleményekről, mert a szobája ott volt Gerald Wade-é mellett. Háromnegyed kettőkor körbeosont és mindenkihez bekopogott. A pizsamás, fésülködőköpenyes társaság csoszogva, kuncogva, fojtott suttogással gyülekezett. 
 	- Húsz perccel ezelőtt aludt el nála a villany -
 	suttogta Ronny. - Azt hittem, már sose oltja el. Az előbb benyitottam, és úgy láttam, mélyen alszik. 
 	Mit gondoltok? 
 	Ismét ünnepélyesen begyűjtötték az órákat. 
 	Újabb probléma merült fel. 
 	 26 
 	
 	- Nem tolonghatunk ott mindannyian. Éktelen zajt csapnánk. Egyvalakinek kell elhelyeznie mindet, a többiek meg beadogathatják neki az ajtóból. 
 	Heves vita tört ki, hogy melyiküket bízzák meg a feladattal. 
 	A három lány kiesett azon az alapon, hogy csak vihognának. Bili Eversleight elutasították, mondván, hogy nagydarab, nehéz járású és általában kétbalkezes, bár az utóbbi vád ellen élénken tiltakozott. Jimmy Thesiger és Ronny Devereux számításba jött, de végül nagy szavazattöbbséggel Rupert Bateman mellett döntöttek. 
 	- Pongo az emberünk - bólintott Jimmy. -
 	Különben is úgy jár, mint a macska... mindig is úgy járt. Aztán meg ha Gerry fölébred, Pongo egyből tudni fogja, miféle ostobaságot adjon be neki. Tudjátok, valami hihetőt, amitől megnyugszik és eszébe sem jut gyanakodni. 
 	- Valami rafinált szöveget - mondta bölcsen a lány, akit Socksnak hívtak. 
 	- Pontosan - helyeselt Jimmy. 
 	Pongo pontosan és eredményesen hajtotta végre a feladatot. Óvatosan kinyitotta a hálószoba ajtaját, s kezében a két legnagyobb órával eltűnt a sötétben. Egy-két perc múlva ismét megjelent a küszöbön, átvett még két órát, aztán megint kettőt. Végül kilépett a szobából. Mindenki lélegzetvisszafojtva figyelt. Gerald Wade egyenletes lélegzése még mindig hallható volt, de elfojtotta, beborította és maga alá temette Mr. Murgatroyd nyolc ébresztőórájának diadalmas, lázas ketyegése. 
 	 27 
 	
 	HARMADIK FEJEZET 
 	 A tréfa nem sikerül 
 	- Tizenkét óra - közölte Socks kétségbeesetten. 
 	A tréfa nem nagyon sikerült. Az ébresztőórák viszont megtették a magukét. Olyan felülmúlhatatlan eréllyel és hangerővel zendítettek rá, hogy Ronny Devereux azzal a zűrzavaros gondolattal ugrott ki az ágyból: elérkezett a végítélet napja. Ha ekkora a hatás a szomszéd szobában, milyen lehetett a színhelyen? Ronny kisietett a folyosóra, és Gerry ajtajára tapasztotta a fülét. 
 	Káromkodásra számított... bölcs előrelátással felkészült rá. Ám semmit sem hallott. Legalábbis azt nem, amit várt. Mert az órák, azok ketyegtek... 
 	hangosan, pimaszul, őrjítőén. És már csörgött is a következő: éles, dobhártyarepesztő hangja egy süketet is kihozott volna a béketűrésből. 
 	Kétség sem fért hozzá, az órák gyötrelmes kötelességtudással tették a dolgukat. Teljesítettek mindent, amit Mr. Murgatroyd ígért, és még annál is többet. De a jelek szerint Gerald Wade-ben emberükre találtak. 
 	A társaság már-már elcsüggedt. 
 	- Ez a fickó nem is ember - morogta Jimmy Thesiger. 
 	- Nyilván azt hitte, a telefont hallja messziről, a másik oldalára fordult és megint elaludt - mondta Helen (vagy talán Nancy). 
 	- Szerintem ez nem normális - állapította meg Rupert Bateman komoran. - Azt hiszem, orvoshoz kellene fordulnia. 
 28 

 	- Valami baja van a dobhártyájának - jegyezte meg reménykedve Billy. 
 	- Nos, ha engem kérdeztek - közölte Socks -, én azt mondom, egyszerűen át akar ejteni bennünket. Felébredt ő, de mennyire! Csak éppen vissza akarja adni a tréfát, és úgy tesz, mintha semmit sem hallana. 
 	Tisztelettel és csodálattal meredtek Socksra. 
 	- Ebben van valami - mondta Bili. 
 	- Rafinált fickó, semmi kétség - állapította meg Socks. - Majd meglátjátok, ma még később jön le a reggelihez... csak hogy megmutassa nekünk. 
 	Mivel az óra már tizenkét óra néhány percet mutatott, egyetértettek abban, hogy Socks elmélete helytálló lehet. 
 	Csak Ronny Devereux akadékoskodott. - Ne felejtsétek el, én ott voltam az ajtaja előtt, mikor az első óra megszólalt. Akárhogy döntött később a jó öreg Gerry, az első csörgéstől meg kellett lepődnie. Kellett volna szólnia egy-két keresetlen szót. 
 	Hol helyezted el az órákat, Pongo? 
 	- Az éjjeliszekrényén, közvetlenül a füle mellett. 
 	- Igazán figyelmes vagy-jegyezte meg Ronny. 
 	- Mondd csak - fordult Bilihez -, ha egy irdatlan nagy harang egyszer csak megkondulna pár centire a füledtől hajnali fél hétkor, mit szólnál hozzá? 
 	- Jézusom - mondta Bili. - Gondolom, azt, hogy... - Elhallgatott. 
 	- Azt bizony - helyeselt Ronny. - Én is azt mondanám. És mindenki más. Kitörne az emberből az, amit őstermészetnek szoktak hívni. De belőle nem tört ki. Tehát szerintem Pongo szokása szerint fején találta a szöget, és Gerrynek valami titokzatos dobhártyaproblémája van. 
 	- Tizenkét óra húsz - állapította meg az egyik lány szomorúan. 
 	 29 
 	
 	- Én azt mondom -jelentette ki Jimmy lassan -
 	hogy ez már több a soknál! Szóval a tréfa az tréfa. 
 	De ez már túlzás. Nem lehet ilyesmit művelni Coote-ékkal. 
 	- Hová akarsz kilyukadni? - meredt rá Bili. 
 	- Hát - mondta Jimmy. - Valahogy... ez nem vall az öreg Gerryre. 
 	Nehezére esett megfogalmaznia, hogyan érti tulajdonképpen. Nem akart túl sokat mondani, de azért... Ronny ránézett. Egyszerre nagyon éber lett. 
 	Ekkor belépett Tredwell. Tétován nézett körül. 
 	- Azt hittem, itt találom Mr. Batemant - magyarázta bocsánatkérően. 
 	- Ebben a pillanatban ment ki a franciaablakon - mondta Ronny. - Segíthetek valamiben? 
 	Tredwell ránézett, aztán Jimmy Thesigerre és megint rá. Mintha kiválasztották volna őket, a két fiatalember kiment vele a szobából. Tredwell gondosan becsukta maga mögött az ebédlő ajtaját. 
 	- Nos - mondta Ronny -, mi a baj? 
 	- Mivel Mr. Wade még nem jött le, uram, bátorkodtam felküldeni a szobájába Williamset. 
 	- É s ? 
 	- Williams ebben a pillanatban ért vissza, uram, futva és rendkívül felindultan. - Tredwell szünetet tartott, hogy felkészítse őket - Attól tartok, uram, a szerencsétlen fiatalember örökre elaludt. 
 	Jimmy és Ronny rámeredt. 
 	-Micsoda szamárság! - kiáltott fel Ronny. -
 	Ez... egyszerűen képtelenség. Gerry... - Megrándult az arca. - En most... fölszaladok és megnézem. Az az ütődött Williams nyilván tévedett. 
 	Tredwell kinyújtotta a kezét, hogy megállítsa. 
 	Jimmy furcsa, valószínűtlen közönnyel állapította meg, hogy a komornyik már ura a helyzetnek. 
 30 

 	- Nem, uram, Williams nem tévedett. Már elküldtem Cartwright doktorért, és közben bátorkodtam kulcsra zárni az ajtót, majd tájékoztattam Sir Oswaldot a történtekről. Most pedig meg kell keresnem Mr. Batemant. - Ezzel elsietett. 
 	Ronny úgy állt ott, mint akit letaglóztak - Gerry 
 	- dünnyögte. 
 	Jimmy megragadta barátja karját, és egy oldalajtón kivezette Ronnyt a terasz sarkába. Egy székre nyomta. 
 	- Nyugodj meg, öregem - mondta barátságosan. — Mindjárt rendbejössz. — De azért kíváncsian nézett rá. Fogalma sem volt róla, hogy Ronny ilyen közeli barátja Gerry Wade-nek - Szegény öreg Gerry - jegyezte meg elgondolkozva. - Ha van ember, aki egészségesnek látszott, hát ő az. 
 	Ronny bólintott. 
 	- Milyen rohadt dolognak látszik most ez az egész óracirkusz - folytatta Jimmy. - Furcsa, nem, milyen gyakran keveredik a bohózat meg a tragédia? - mondta, ami eszébe jutott, hogy a másiknak ideje legyen összeszedni magát. 
 	- Csak már itt lenne az orvos - fészkelődött nyugtalanul Ronny. - Szeretném tudni... 
 	-Mit? 
 	- Hogy mi volt... a halál oka. 
 	Jimmy vállat vont. - A szíve? - kockáztatta meg. 
 	Ronny kurtán, gúnyosan elnevette magát. 
 	- Te Ronny - mondta Jimmy. 
 	- Tessék. 
 	- Csak nem akarod azt mondani... - folytatta . 
 	akadozva - csak nem gondolod... csak nem azt vetted a fejedbe, hogy... szóval csak nem vágták fejbe, vagy valami? Mivel Tredwell bezárta az ajtót meg minden. - Úgy vélte, a szavai választ érde-31 
 	
 	melnének, de Ronny csak bámult maga elé. Jimmy fejcsóválva elhallgatott. Nem tudta, mi mást tehetnének, mint hogy várnak. így aztán várt. 
 	Tredwell zavarta meg őket. - A doktor úr beszélni szeretne az urakkal a könyvtárban, ha szíveskednének befáradni. 
 	Ronny fölugrott. Jimmy utánament. 
 	Cartwright doktor intelligens arcú, sovány, energikus fiatalember volt. Sietős biccentéssel üdvözölte mindkettőjüket. A szokásosnál is komolyabb és szemüvegesebb Pongo bemutatta őket egymásnak. 
 	- Ha jól tudom, ön közeli barátja volt Mr. Wade-nek - mondta Ronnynak az orvos. 
 	- A legjobb barátja. 
 	- Értem. Nos, a jelek szerint az ügy világos. Bár nagyon szomorú. Makkegészséges fickónak látszott. Tudták, hogy valamilyen altatóval élt? 
 	- Altatóval? - meredt rá Ronny. - Hisz úgy aludt, mint a bunda. 
 	- Sose panaszkodott álmatlanságról? 
 	- Soha. 
 	- Nos, a helyzet világos. De azért attól tartok, vizsgálatot kell indítani. 
 	- Hogyan halt meg? 
 	- Nem sok kétség maradt; véleményem szerint túladagolta a klórhidrátot. Ott volt az ágya mellett, a vizespalackkal és a pohárral együtt. Az ilyesmi mindig nagyon megrendítő. 
 	Jimmy mondta ki a kérdést, melyről érezte, hogy ott van barátja nyelve hegyén, de valamilyen okból nem képes kimondani. 
 	- Szóba sem jöhet, hogy esetleg... bűntettről van szó? 
 	- Miért kérdi? - nézett rá fűrkészően az orvos. 
 	- Van valami oka a gyanúra? 
 	 32 
 	
 	Jimmy Ronnyra nézett. Ha Ronny tud valamit, most kell megmondania. De csodálkozva látta, hogy Ronny megrázza a fejét. 
 	- Nincs - közölte habozás nélkül. 
 	- És öngyilkosság... lehetett? 
 	- Semmi esetre sem. - Ronny nagyon határozott volt. 
 	Az orvos mintha nem lett volna ennyire biztos a dolgában. - Nem tudnak róla, hogy problémái lettek volna? Anyagi gondok? Vagy valami nő­
 	ügy? 
 	Ronny megint csak a fejét rázta. 
 	- Most beszéljünk a rokonairól. Értesíteni kell őket. 
 	-Egy húga van... pontosabban féltestvére. 
 	Deane Prioiyban él. Innen körülbelül húszmér-földnyire. Mikor nem volt a városban, Gerry is ott lakott. 
 	- Értem - bólintott az orvos. - Nos, értesíteni kell őt. 
 	- Majd én - jelentette ki Ronny. - Szörnyű feladat, de valakinek vállalnia kell. - Jimmyre nézett 
 	- Te ismered a húgát, ugye? 
 	- Felületesen. Egyszer-kétszer táncoltam vele. 
 	-Akkor a te kocsiddal megyünk, ügye nem baj? Nem tudok egyedül megbirkózni vele. 
 	- Hát persze - nyugtatta meg Jimmy. - Már épp javasolni akartam. Megyek, beindítom azt a rozzant járgányt. 
 	Örült, hogy van valami tennivalója. Nem tudta mire vélni Ronny viselkedését. Vajon mit tud, mire gyanakszik? És ha gyanakszik valamire, miért nem szólt róla az orvosnak? 
 	Rövidesen Jimmy kocsijában száguldottak, s ügyet sem vetettek az olyan semmiségekre, mint a sebességkorlátozás. 
 33 

 	- Nézd, Jimmy- szólalt meg végül Ronny- azt hiszem, te vagy a legjobb haverom... most már. 
 	- Na és? - kérdezte Jimmy. Nyers volt a hangja. 
 	- Szeretnék neked elmondani valamit. Tudnod kell. 
 	- Gerry Wade-ről? 
 	- Igen, Gerry Wade-ről. 
 	Jimmy várt. - Nos? - kérdezte végül. 
 	- Nem tudom, elmondhatom-e - tétovázott Ronny. 
 	-Miért? 
 	- Köt a szavam. 
 	- Értem! Akkor talán jobb, ha nem beszélsz róla. 
 	Csönd támadt. 
 	- Mégis szeretném... Tudod, Jimmy, neked jobban vág az eszed. 
 	- Az bizony lehetséges - mondta Jimmy kíméletlenül. 
 	- Nem, mégsem tehetem - közölte hirtelen Ronny. 
 	- Rendben van - vont vállat Jimmy. - Ahogy gondolod. 
 	- Milyen? - szólalt meg Ronny hosszú szünet után. 
 	- Kicsoda? 
 	- Hát az a lány. Gerry húga. 
 	Jimmy pár percig hallgatott, aztán kissé megváltozott hangon mondta: - Rendes lány. Az igazat megvallva... remek teremtés. 
 	- Tudom, Gerry nagyon szerette. Sokat beszélt róla. 
 	- Rajongott Gerryért. Ez most... nagyon keserves lesz neki. 
 	- Igen, ronda feladat. 
 	Meg sem szólaltak amíg oda nem értek Deane Prioryhoz. 
 	 34 
 	
 	Loraine kisasszony a kertben van, mondta a szolgáló. Hacsak nem óhajtanak Mrs. Cokerrel beszélni. 
 	Jimmy kinyilatkoztatta, hogy nem óhajtanak Mrs. Cokerrel beszélni. 
 	- Ki az a Mrs. Coker? - kérdezte Ronny, mikor hátrafelé indultak a kissé elhanyagolt kertbe. 
 	- A vén satrafa, aki Loraine-nel lakik. 
 	Kiléptek a kövezett ösvényre, melynek végében egy lány állt két fekete spániellel. Apró termetű, nagyon szőke lány, elnyűtt, régi tweedkosztümben. Ronny egyáltalán nem erre számított. Az igazat megvallva Jimmynek általában nem az ilyen lányok tetszettek. 
 	A lány eléjük jött az ösvényen; az egyik kutyát szorosan fogta a nyakörvénél. 
 	- Jó napot - mondta. - Ne törődjenek Eliza-bethtel. Most kölykezett, és nagyon gyanakvó. 
 	Lenyűgözően természetes volt, és ahogy mosolyogva fölnézett, a halvány vadrózsapír elmélyült az arcán. A szeme mélykék volt... akár a búzavirág. 
 	Hirtelen kitágult a szeme... talán a rémülettől? 
 	Mintha megsejtette volna. 
 	- Ez itt Ronny Devereux, Miss Wade - szólalt meg sietve Jimmy. - Nyilván sokat hallott már róla Gerrytől. 
 	- Hát persze - üdvözölte a lány gyönyörű, ragyogó mosollyal Ronnyt. - Mindketten Chimneysben voltak, ugye? Gerryt miért nem hozták magukkal? 
 	- Nem hozhattuk - kezdte Ronny, de elakadt a hangja. 
 	Jimmy látta, hogy a lány szemében megint megvillan a félelem. - Miss Wade - mondta -, sajnos... szóval... rossz hírt hoztunk. 
 	 35 
 	
 	- Geny? - A lány hangja csupa feszültség volt. 
 	- Igen... Gerry. Az a helyzet, hogy... 
 	- Mondják már... mondják már meg - toppantott hirtelen támadt indulattal a lány. -  Maga mondja meg - fordult váratlanul Ronnyhoz. 
 	Jimmybe belenyilallt a féltékenység, és ebben a pillanatban megértette, amit addig nem akart bevallani magának Már tudta, Helen meg Nancy meg Socks miért csak „egy lány", és semmi több. 
 	Fél füllel hallotta Ronnyt, aki hősiesen kibökte: 
 	- Igen, Miss Wade, én megmondom. Gerry meghalt. 
 	Abban a lányban aztán volt bátorság. Elakadt a lélegzete, és hátrahőkölt, de egy-két perc múlva már záporoztak a türelmetlen kérdések Hogyan? 
 	Mikor? 
 	Ronny olyan kíméletesen válaszolgatott, ahogy csak tudott. 
 	-  Altatót?  Gerry? 
 	Érezni lehetett a hangján, hogy nem hiszi el. 
 	Jimmy ránézett. Szinte figyelmeztetően. Hirtelen az volt az érzése, Loraine ártatlanságában esetleg túl sokat mond. 
 	Mikor rá került a sor, amilyen gyöngéden csak lehetett, elmagyarázta, hogy vizsgálatot kell indítani. 
 	A lány megborzongott. Nem fogadta el az ajánlatukat, hogy magukkal viszik Chimneysbe; majd később átmegy, mondta. Van egy kétüléses kocsija. 
 	- De előbb... szeretnék egy kicsit egyedül maradni - mondta esendőén. 
 	- Tudom - bólintott Jimmy. 
 	Zavartan és tehetetlenül néztek rá. 
 	- Nagyon köszönöm mindkettőjüknek, hogy eljöttek. 
 	Visszafelé szótlanul ültek a kocsiban, és mintha lett volna köztük valami feszültség. 
 	 36 
 	
 	- Jézusom, ebben a lányban aztán van bátorság - szólalt meg egyszer Ronny Jimmy egyetértett vele. 
 	- Geny a barátom volt - mondta Ronny -
 	Kötelességem törődni a húgával. 
 	- Igen. Hát persze. 
 	Mikor visszaérkeztek Chimneysbe, Jimmyt megállította a síró Lady Coote. 
 	- Az a szegény fiú - ismételgette könnyek között. — Az a szerencsétlen fiú. 
 	Jimmy elmondott minden ide illő közhelyet, ami csak eszébe jutott. 
 	Lady Coote hosszasan ecsetelte megannyi kedves barátja elhunytának részleteit. Jimmy együtt-
 	érző képet vágott, s végre sikerült szépszerével elszabadulnia. 
 	Könnyű léptekkel szaladt fel a lépcsőn. Ronny éppen akkor lépett ki Gerald Wade szobájából. 
 	A jelek szerint meghökkent, mikor megpillantotta Jimmyt. 
 	- Bementem megnézni - mondta. - Te is bemész hozzá? 
 	- Nem hiszem. - Jimmy egészséges fiatalember lévén ösztönösen idegenkedett mindentől, ami a halálra emlékezteti. 
 	- Azt hiszem, minden barátjának meg kellene néznie. 
 	- Gondolod? - Ronny Devereux nagyon furcsán viselkedik, futott át Jimmy agyán. 
 	- Igen. A tisztelet jeléül. 
 	- Na jó, nem bánom - adta meg magát Jimmy sóhajtva; összeszorította a fogát és belépett. 
 	Az ágytakarón fehér virágok; a szobát kitakarították és rendbe rakták Jimmy gyors, ideges pillantást vetett a nyugodt, fehér arcra. Ez volna az angyalarcú, pirospozsgás 37 
 	
 	Geriy Wade? Ez a mozdulatlan, csöndes alaki Megborzongott. 
 	Amint megfordult, hogy kimenjen a szobából, pillantása a kandallópárkányra esett, és a földbe gyökerezett a lába. Az ébresztőórákat szépen sor ba rakták. 
 	Kisietett. Ronny odakint várta. 
 	- Nagyon nyugodtnak látszik, meg minden. Mi csoda átkozott balszerencse - mormolta Jimmy, 
 	- Te Ronny - mondta aztán -, ki rakta így sorba azokat az órákat? 
 	- Honnan tudnám? Nyilván valamelyik cseléd. 
 	- Az a furcsa - jegyezte meg Jimmy -, hog> csak hét van, nem nyolc. Egy hiányzik Észrevet ted? 
 	Ronny kinyitotta a száját, de hang nem jött k rajta. 
 	- Csak hét, nem nyolc - ráncolta a homlokai Jimmy. - Vajon miért? 
 	 38 
 	
 	NEGYEDIK FEJEZET 
 	 A levél 
 	- Szerintem ez tapintatlanság - jelentette ki Lord Caterham. Szelíd, panaszos hangon mondta; a jelek szerint nagy megelégedésére szolgált, hogy rátalált a megfelelő kifejezésre. - Igen, kétségtelenül tapintatlanság. Észrevettem már nemegyszer, hogy ezek a felkapaszkodott emberek tapintatlanok. Talán éppen ezért képesek olyan nagy vagyonokat felhalmozni. - Gyászosan pillantott körül ősi birtokán, amelyet ma foglalt el ismét. 
 	Lánya, Lady Eileen Brent, akit baráti köre és társasága általában csak „Bundle"-nak, azaz Batyunak hívott, elnevette magát. - Hát, te nem fogsz nagy vagyont felhalmozni, az biztos - jegyezte meg tárgyilagosan -, bár a jó öreg Coote-ot alaposan megvágtad a bérleti díjjal. Egyébként milyen ember? Szalonképes? 
 	- Olyan nagydarab - borzongott meg Lord Caterham -, az ábrázata szögletes, vörös, a haja acélszürke. Csupa erő, tudod? Ezeket szokták súlyos személyiségnek nevezni. Ha egy gőzhengert átalakítanának emberi lénnyé, az eredmény nagyjából ilyen volna. 
 	- Fárasztó, ugye? - mondta Bundle együtt-
 	érzően. 
 	- Rémesen; buzognak benne a legnyomasztóbb erények, mint a józanság meg a pontosság. 
 	Nem is tudom, melyik a rosszabb, a súlyos személyiség vagy a komoly politikus. Én sokkal jobban szeretem a vidám kétbalkezeseket. 
 	 39 
 	
 	- Egy vidám kétbalkezes aligha tudta volna kifizetni azt a pénzt, amit ezért az ósdi mauzóleumért kértél - emlékeztette Bundle az apját. 
 	- Szeretném, ha nem neveznéd így, Bundle -
 	rezzent össze Lord Caterham - Reméltem, hogy ezt a témát lezártuk. 
 	- Nem értem, miért vagy rá ilyen érzékeny. 
 	Valahol csak meg kell halniuk az embereknek! 
 	- De nem az én házamban! 
 	- Nem látom be, miért Különben sem ő az első. Tömegével haltak itt meg begyepesedett vén dédapák meg dédanyák. 
 	- Az más. Magától értetődik hogy a Brentek itt halnak meg... ők nem számítanak. De az idegeneket nehezményezem. És legfőképpen a vizsgálatokat. Lassan helyi szokás lesz. Ez már a második. Emlékszel, milyen felhajtás volt itt négy évvel ezelőtt? Egyébként azért teljes mértékben George Lomaxot tartom felelősnek 
 	- Most pedig szegény öreg gőzhenger Coote-ot hibáztatod. Pedig biztosra veszem, hogy őt bosz-szantotta a legjobban az ügy. 
 	- Merő tapintatlanság - makacsolta meg magát Lord Caterham. - Nem volna szabad olyan embereket meghívni, akik hajlamosak az effélére. 
 	És mondhatsz, amit akarsz, Bundle, én akkor sem szeretem a vizsgálatokat. Sose szerettem őket, és nem is fogom. 
 	- De ez most más eset, mint az előző - mondta Bundle csillapítóan. - Hisz nem történt gyilkosság. 
 	- Amekkora feneket az a tompa agyú felügyelő 
 	kerít neki, akár gyilkosság is lehet... Nem képes túltenni magát azon a négy évvel ezelőtti ügyön. 
 	Azt képzeli, ha itt valaki meghal, amögött feltétlenül bűntény lappang, méghozzá politikai természetű. El sem tudod képzelni, mennyit okvetetlen-40 
 	
 	kedett. Tredwelltől hallottam, ujjlenyomatokat keresett égen-földön. Persze nem találtak mást, csak a halott ujjlenyomatait. Napnál világosabb az ügy... az persze más kérdés, hogy vajon öngyilkosság vagy véletlen baleset volt-e. 
 	- Én találkoztam egyszer Gerry Wade-del - jegyezte meg Bundle. - Bili jó barátja volt. Kedvelted volna, apa. Eletemben nem láttam nála vidámabb kétbalkezest. 
 	- Senkit sem kedvelek, aki idejön a házamba meghalni, csak hogy engem bosszantson -
 	mondta Lord Caterham makacsul. 
 	- De azt nem tudom elképzelni, hogy valaki megölte volna - folytatta Bundle. - Képtelen ötlet. 
 	- Hát persze. Annak is tartaná mindenki, csak a Raglan felügyelőhöz hasonló tökfilkó nem. 
 	- Biztos csak fontoskodott az ujjlenyomatokkal 
 	- mondta megnyugtatóan Bundle. - Akárhogy is, 
 	„véletlen balesetnek" nyilvánították, nem? 
 	Lord Caterham bólintott. - Tekintettel kellett lenniük a húga érzelmeire. 
 	- Van egy húga? Nem is tudtam. 
 	- Azt hiszem, csak a féltestvére. Sokkal fiatalabb nála. Az öreg Wade megszökött a lány anyjával... ez volt a mániája. Csak olyan nők érdekelték, akik más férfihoz tartoztak. 
 	- Örömmel látom, hogy létezik olyan rossz szokás, amelynek nem vagy rabja - közölte Bundle. 
 	- En világéletemben tisztes, istenfélő életet éltem - jelentette ki Lord Caterham. - Soha senkinek nem ártottam, nem is értem, miért nem hagynak békén. Hacsak... 
 	Elakadt a szava, mert Bundle váratlanul távozott a franciaablakon át. 
 	- MacDonald! - kiáltotta erőteljes, parancsoló hangon. 
 	 41 
 	
 	- Tessék, milady - jött oda a park császára. 
 	Ábrázatán valami üdvözlőmosolyféle próbált kirajzolódni, de elnyomta a kertészek megrögzött mélabúja. 
 	- Hogy van? - érdeklődött Bundle. 
 	- Nem valami jól. 
 	- A tekepályáról akartam beszélni magával. 
 	Szörnyű gazos. Állítson rá valakit, jó? 
 	-Akkor át kellene helyezni Williamet az alsó határról, milady - csóválta a fejét MacDonald gondterhelten. 
 	- A fenébe az alsó határral. Fogjon hozzá máris. És MacDonald... 
 	- Tessék milady. 
 	- Szedjenek egy kis szőlőt a kinti üvegházban. 
 	Tudom, hogy még nincs itt az ideje, mert soha nincs itt, de azért szedjék csak le. Megértette? -
 	Visszament a könyvtárba. - Elnézést, apa, de el akartam kapni MacDonaldot. Mondtál valamit? 
 	- Az igazat megvallva igen - mondta Lord Oa-terham. - De nem fontos. Mit mondtál MacDonaldnak? 
 	- Megpróbáltam kigyógyítani abból a tévkép-zetből, hogy ő a Mindenható Atyaúristen. Persze úgyis hiába. Az a gyanúm, megártottak neki Coote-ék. MacDonaldnak a világ legnagyobb gőzhengere sem imponál. Lady Coote milyen? 
 	Lord Caterham töprengett egy darabig. - Ilyennek képzelem Mrs. Siddonst - mondta végül. -
 	Gondolom, sok amatőr színielőadásban szerepelt. 
 	Alighanem nagyon feldúlta az az óraügy. 
 	- Miféle óraügy? 
 	- Tredwell most mondta el. A jelek szerint a vendégsereg valami tréfát eszelt ki. Hoztak egy csomó ébresztőórát, és elrejtették ennek a fiatal Wade-nek a szobájában. A szerencsétlen fickó 42 
 	
 	meg persze már halott volt. Ami az egész ügynek elég ronda színezetet adott. 
 	Bundle bólintott. 
 	- Tredwell mondott még egy különös dolgot az órákról. - Lord Caterham egyre jobban élvezte a dolgot. - A jelek szerint valaki összeszedte mindet, és szép sorban kirakta őket a kandallópárkányra, mikor az a szerencsétlen fickó már halott volt. 
 	- Ebben nincs semmi - mondta Bundle. 
 	- Én sem találok benne semmit - bólintott Lord Caterham. - De állítólag elég nagy felhajtás volt körülötte. Tudod, senki sem vállalta. Az egész személyzetet végigkérdezték, és mindenki megesküdött, hogy hozzá se nyúlt az órákhoz. Az igazat megvallva elég rejtélyes ügy. Aztán a halottkém rákérdezett a halottszemle során, de hát tudod, milyen nehéz valamit megértetni az ilyen egyszerű emberekkel. 
 	- Szörnyű keserves - bólintott Bundle. 
 	- Persze nem könnyű így utólag átlátni a dolgokat - mondta Lord Caterham. - Tredwell beszámolójának legalább a feléből nem tudom kihámozni a lényeget. Most jut eszembe, Bundle, a fickó a te szobádban halt meg. 
 	- Miért kell az embereknek épp az én szobámban meghalniuk? - húzta el a száját Bundle. 
 	- Szóról szóra ezt mondtam én is - állapította meg Lord Caterham diadalmasan. - Tapintatlanság. Manapság mindenki átkozottul tapintatlan. 
 	- Bár engem igazán nem zavar - közölte Bundle vitézül. - Miért is zavarna? 
 	- Engem bizony zavarna - mondta az apja. -
 	Méghozzá nagyon. Mindenfélét összeálmodnék... 
 	tudod, szellemkezekről meg csörgő láncokról. 
 	- Nézd - mondta Bundle -, Louisa néni a  te ágyadban halt meg. Miért nem látod a kísértetét ott lebegni fölötted? 
 	 43 
 	
 	- Néha látom - borzongott meg Lord Caterham. - Különösen ha homárt eszem vacsorára. 
 	- Hála istennek én nem vagyok babonás -
 	nyilatkoztatta ki Bundle. 
 	De azért aznap este, ahogy karcsún és pizsamásán ott ült a hálószobájában a kandalló előtt, azon kapta magát, hogy a gondolatai minduntalan visz-szatérnek ahhoz a vidám, üresfejű fiatalemberhez, Gerry Wade-hez. Képtelenség elhinni, hogy valaki, akiben ennyi életöröm van, fogja magát és öngyilkos lesz. Csakis a másik megoldás lehetséges. 
 	Altatót vett be, és merő véletlenségből túladagolta. Ez elképzelhető. Gerry Wade-nek aligha volt kórosan túlfejlett intellektusa. 
 	Bundle pillantása a kandallópárkányra esett; elgondolkozott az órák történetén. A komorná-
 	ja másról sem beszélt, hisz most hallott az ügyről a második szobalánytól. Hozzáfűzött egy olyan részletet is, amelyet Tredwell a jelek szerint nem tartott méltónak arra, hogy megemlítse Lord Caterham előtt, Bundle kíváncsiságát azonban felkeltette. 
 	Hét óra sorakozott a kandallópárkányon; a nyolcadikat odakint találták a pázsiton, ahová nyilván az ablakból dobták ki. 
 	Bundle-nak szöget ütött a fejébe a dolog. Olyan hihetetlenül értelmetlennek látszott. Azt el tudta képzelni, hogy valamelyik szobalány elrendezte az órákat, aztán megijedt a sok kérdéstől, és letagadta. De egy szobalány semmiképp sem dobta volna ki az egyik órát a kertbe. 
 	Gerry Wade vágta volna ki, amikor az első éles csörgés felébresztette? Nem, ez is lehetetlen. 
 	Bundle emlékezett rá, hogy azt mondták: a kora hajnali órákban halt meg, és már előtte is eszméletlennek kellett lennie egy ideig. 
 	 44 
 	
 	Ez az óraügy  valóban furcsa, gondolta homlokát ráncolva Bundle. Beszélnie kell Bili Eversleighvel. Tudta, hogy Bili is itt volt a házban. 
 	Bundle a tettek embere volt. Azonnal fölállt és odalépett az intarziás, lehúzható tetejű íróasztalhoz. Melléje ült, maga elé húzott egy levélpapírt és írni kezdett. 
 	„Kedves Bili..." 
 	Abbahagyta, mert ki akarta húzni a lap alsó részét, az azonban félúton elakadt, ahogy szokott. 
 	Bundle türelmetlenül rángatta, de hiába. Egy alkalommal már beszorult, mert alácsúszott egy boríték, jutott a lány eszébe. Fogott egy vékony papírvágó kést, s a szűk résbe csúsztatta. Addig ügyeskedett, míg elő nem bukkant egy fehér papírlap csücske. Bundle megfogta és kihúzta. Egy levél első oldala volt; kissé összegyűrődött. 
 	Bundle-nak először a dátumon akadt meg a szeme. Nagy, cikornyás betűkkel kiabált a papírról. Szeptember 21. 
 	- Szeptember 21. - töprengett Bundle. - Hiszen ez... 
 	Lázasan járt az agya. Semmi kétség. 22-én találták holtan Gerry Wade-et. Ezt a levelet tehát a tragédia estéjén írta. 
 	Bundle kisimította, és olvasni kezdte a befejezetlenül maradt sorokat. 
 	 „Drága Loraine! 
 	 Szerdán érkezem. Majd kicsattanok az egészségtől, és minden tekintetben elégedett vagyok magammal. Isteni lesz találkozni veled. 
 	 Ide figyelj, felejtsd el, amit arról a Hét Számlap-ügyről mondtam. Azt hittem, csak jó kis tréfa lesz... de nem az... egyáltalán nem. 
 	 Sajnálom, hogy egyáltalán szóltam róla ne-45 
 	
 	 ked...jobb, ha a magadfajta kislányok nem keverednek effajta ügyekbe. Úgyhogy felejtsd el az egészet, jó? 
 	 Még valamit el akartam mondani... de olyan álmos vagyok, leragad a szemem. 
 	 Ja igen, ami Tolvajt illeti: azt hiszem..." 
 	Itt félbemaradt a levél. 
 	Bundle a homlokát ráncolva töprengett. A Hét Számlap. Az hol is van? Alighanem valamelyik londoni nyomornegyedben. A Hét Számlap valami másra is emlékeztette, de hirtelenjében nem tudta, mire. Különben is felfigyelt két mondatra: 
 	„Majd kicsattanok az egészségtől..." és „Olyan álmos vagyok, leragad a szemem." 
 	Ez nem illett a képbe. Egyáltalán nem illett bele. 
 	Hiszen azon az éjszakán vett be Gerry Wade akkora adag klórhidrátot, hogy soha többé nem ébredt fel. Ha igaz, amit ebben a levélben írt, akkor minek vette be? 
 	Bundle a fejét csóválta. Körülnézett a szobában és megborzongott Mi lenne, ha Gerry Wade most figyelné őt? Ebben a szobában, ahol meghalt... 
 	Bundle mozdulatlanul ült. A csendet csak kis aranyórájának ketyegése törte meg. Természetellenesen hangosnak és jelentőségteljesnek érezte most ezt a ketyegést. 
 	A kandallópárkányra nézett. Elevenen kirajzolódott előtte a kép. A halott ember ott fekszik az ágyon, s a kandallópárkányon hét óra ketyeg hangosan, baljósan... tik-tak...tik-tak... 
 	 46 
 	
 	ÖTÖDIK FEJEZET 
 	 A férfi az úton 
 	 - Apa - dugta be Bundle a fejét Lord Caterham legszentebb szentélyének ajtaján. - Bemegyek a városba a Hispanóval. Nem bírom tovább ezt az egyhangúságot. 
 	- Hisz csak tegnap jöttünk haza - méltatlankodott Lord Caterham. 
 	- Tudom. De mintha száz éve lett volna. Már elfelejtettem, milyen unalmas tud lenni az élet vidéken. 
 	- Nem osztom a véleményedet - mondta Lord Caterham. - Csak békés; az hát, békés. És nagyon kényelmes. El sem tudom mondani, milyen örömömre szolgál, hogy visszajöhettem Tredwell-hez. Fantasztikusan ért hozzá, hogy gondoskodjék a kényelmemről. Valaki ma reggel becsöngetett, és megkérdezte, megtarthatnák-e itt a cserkészlányok szűrését. 
 	- Talán gyűlését - szólt közbe Bundle. 
 	- Nem mindegy? Egyik semmitmondó, ostoba szó olyan, mint a másik. De nagyon kínos helyzetbe hozhatott volna... ha vissza kell utasítanom... 
 	az igazat megvallva valószínűleg nem is tudtam volna visszautasítani. Csakhogy Tredwell kihúzott a bajból. Már elfelejtettem, mit mondott... de átkozottul elmés dolog volt, senkinek az érzelmeit nem sérthette, mégis végzett az ötlettel egyszer s mindenkorra. 
 	- Nekem nem elég a kényelem - jelentette ki Bundle. - Én izgalmakra vágyom. 
 	 47 
 	
 	Lord Caterham megborzongott. - Nem volt itt elég izgalom négy évvel ezelőtt? - kérdezte panaszosan. 
 	- Már jöhetne valami újabb. Nem mintha a város olyan izgalmas volna. De legalább nem ugrik ki az állkapcsom az ásítástól. 
 	- Tapasztalataim szerint aki keresi a bajt, rendszerint meg is találja - jelentette ki Lord Caterham. Nagyot ásított. - Azért magam is fölmennék 
 	- tette hozzá. 
 	- Akkor gyere - mondta Bundle. - De gyorsan, mert sietek. 
 	Lord Caterham, aki már fölállni készült, megdermedt - Azt mondtad, sietsz? - kérdezte gyanakodva. 
 	- De mennyire! 
 	- Ez eldönti a kérdést - ült vissza Lord Caterham. - Nem megyek Melletted ülni a Hispanóban, mikor sietsz... nem öregembernek való. Maradok 
 	- Ahogy akarod — vonult vissza Bundle. 
 	Tredwell jelent meg az ajtóban. - A lelkész türelmetlenül várja, hogy beszélhessen lordságoddal, ugyanis valami sajnálatos vita alakult ki a fiúcserkészek csapatának helyzetét illetően. 
 	Lord Caterham felnyögött. 
 	- Az volt a benyomásom, lordságod reggelizés közben említette, hogy ma délelőtt lesétál a faluba, és eszmecserét folytat a lelkésszel erről a kérdésről. 
 	- Ezt mondta neki? - kérdezte Lord Caterham türelmetlenül. 
 	- Igen, uram. Lóhalálában távozott, ha szabad ezt mondanom. Remélem, helyesen jártam el, uram. 
 	- Hát persze, Tredwell. Maga mindig helyesen jár el. Ha akarna, sem tudna helytelenül eljárni. 
 	 48 
 	
 	Tredwell nyájasan elmosolyodott és távozott. 
 	Bundle ezalatt türelmetlenül nyomta a dudát a kapu előtt, míg sietve elő nem jött a portáslakból egy kislány. 
 	— Szedd a lábad, Katié — szólt utána az anyja. — 
 	Oladysége lesz az, nagyon siet, mint mindig. 
 	Bundle valóban rendszerint sietett, különösen ha kocsiban ült. Kitűnően vezetett, remek érzéke volt hozzá és jó idegei; különben ez a nyaktörő 
 	sebesség katasztrofális következménnyel járt volna már nemegyszer. 
 	Friss októberi nap volt, a nap vakítóan szikrázott a kék égen. A csípős levegő Bundle arcába kergette a vért, és eltöltötte őt életörömmel. 
 	Aznap reggel néhány magyarázó sor kíséretében elküldte Gerald Wade befejezetlen levelét Loraine Wade-nek Deane Prioryba. Napvilágnál már nem tett rá olyan különös hatást, de még mindig úgy érezte: magyarázatra szorul. Szándékában állt később előkeríteni Bili Eversleight, és kihúzni belőle a részleteket a tragikus végű vendégségről. 
 	De addig is gyönyörű volt a reggel, és ő remekül érezte magát; a Hispano mesésen száguldott. 
 	Bundle beletaposott a gázba, s a Hispano tüstént felgyorsult. A kocsi falta a mérföldeket; az országúton gyér volt a forgalom, s Bundle hosszú útszakaszt belátott. 
 	Egyszerre minden figyelmeztetés nélkül egy férfi támolygott a sövényen át az útra, egyenest a kocsi elé. Arról szó sem lehetett, hogy Bundle idejében megálljon. Teljes erőből félrerántotta a kormányt és jobbra kanyarodott. A kocsi majdnem az árokban kötött ki... de csak majdnem. 
 	Veszélyes manőver volt, mégis sikerült. Bundle majdnem biztos volt benne, hogy nem ütötte el azt az embert. 
 	 49 
 	
 	Visszanézett, és összerándult a gyomra. A kocsi nem ment át a férfin, de úgy látszik, elkapta. 
 	A szerencsétlen arcra borulva hevert az úton, baljós mozdulatlansággal. 
 	Bundle kiugrott a kocsiból és visszarohant. Még soha életében nem ütött el semmit, legfeljebb egy eltévedt tyúkot. Az, hogy a legkevésbé sem tehet a balesetről, abban a pillanatban nem sokat számított. A férfi mintha részeg lett volna, de akár az volt, akár nem, ő megölte. Biztos volt benne, hogy megölte. Émelyítően vert a szíve, a hatalmas, dübörgő dobbanások ott lüktettek a fülében. 
 	Letérdelt az arcra boruló alak mellé, és nagyon óvatosan megfordította. A férfi fel sem nyögött. 
 	Milyen fiatal, nézte Bundle: megnyerő arcú, jól öltözött, bajuszos fiatalember. 
 	Külső sérülést nem látott rajta, mégis biztosan tudta, hogy meghalt vagy haldoklik. A férfinak hirtelen megrebbent a szemhéja, és félig kinyílt a szeme. Szívbemarkolóan szánalomra méltó tekintete volt: csupa gyötrelem, akár egy kutyáé. Mintha mondani akart volna valamit. 
 	- Tessék? - hajolt közel hozzá Bundle. - Tessék? 
 	A férfi szemmel láthatólag mondani akar valamit. Mindenáron. És ő nem segíthet rajta, nem tehet semmit. 
 	-  A Hét Számlap... mondja meg... - szakadt ki belőle végül, alig hallhatóan, mint a sóhaj. 
 	- Igen - mondta Bundle. 
 	A férfi egy nevet próbált kimondani... utolsó erejével. 
 	- Igen. Kinek mondjam meg? 
 	-  Mondja meg... Jimmy Thesiger...  - A feje hirtelen hátracsukiott, a teste elernyedt. 
 	Bundle leült a sarkára; egész testében reszketett. Sose gondolta volna, hogy vele ilyen szörnyű-
 	 50 
 	
 	ség megtörténhet. Ez az ember meghalt... és ő a gyilkosa. 
 	Megpróbálta összeszedni magát. Most mitévő 
 	legyen? Orvos... jutott eszébe. Van némi esély... 
 	egy szikrányi esély... hogy csak az eszméletét veszítette el, nem halt meg. Ösztönösen tudta, hogy nem igaz, de kényszerítette magát, hogy úgy viselkedjen, mintha az volna. Valahogy be kell tennie a kocsiba, és elvinni a legközelebbi orvoshoz. A néptelen falusi úton nincs kitől segítséget kérnie. 
 	Bundle vékony volt, de erős. Csupa izom. Olyan közel hozta a kocsit, ahogy csak tudta, aztán minden erejét megfeszítve bevonszolta az élettelen testet. Iszonyú munka volt, de összeszorította a fogát, és végre sikerült. 
 	Aztán Bundle beugrott a vezetőülésre és elindult. Néhány mérföld után egy kisvárosba ért, s mikor kérdezősködött, gyorsan megmutatták neki, hol lakik az orvos. 
 	A nyájas, középkorú Cassell doktor igencsak megdöbbent, mikor bement a rendelőjébe és ott talált egy lányt, aki szemmel láthatólag kis híján összeesett. 
 	- Azt hiszem... azt hiszem, megöltem egy embert - mondta Bundle kurtán. - Elütöttem. Idehoztam a kocsiban. Odakint van. Én... nyilván nagyon gyorsan mentem. Mindig nagyon gyorsan megyek. 
 	Az orvos gyakorlott pillantást vetett rá. Az egyik polchoz ment, és valamit kitöltött egy pohárba. 
 	- Igya meg - vitte oda a lánynak. - Ettől majd jobban érzi magát. Sokkos állapotban van. 
 	Bundle szófogadóan megitta; sápadt arcába visszatért némi szín. 
 	- Helyes - bólintott az orvos. - Most maradjon 51 
 	
 	itt szépen. Én megyek, megnézem, mi a helyzet. 
 	Ha meggyőződtem róla, hogy a szerencsétlen fickóért már nem tehetünk semmit, visszajövök, és mindent megbeszélünk. 
 	Jó ideig távol volt. Bundle nézte az órát a kandallópárkányon. Öt perc, tíz perc, negyedóra, húsz perc... hát sose j ö n vissza? 
 	Aztán kinyílt az ajtó, és megjelent Cassell doktor. Megváltozott, vette észre Bundle azonnal; komorabb lett és óvatosabb. S volt a viselkedésében még valami, amit Bundle nem egészen értett: valami fojtott izgalom. 
 	- Nos, ifjú hölgy - kezdte az orvos -, akkor tisztázzuk a dolgot. Azt mondja, elütötte ezt az embert. Szeretném hallani, pontosan hogyan történt a baleset. 
 	Bundle beszámolt a történtekről, amilyen pontosan csak tudott. Az orvos feszült figyelemmel hallgatta. 
 	- Szóval az autó nem ment át rajta? 
 	- Nem. Az igazat megvallva, azt hittem, sikerült kikerülnöm. 
 	- Azt mondja, támolygott? 
 	- Igen. Azt hittem, részeg. 
 	- E s a sövényből jött elő? 
 	- Volt ott egy kapu, azt hiszem. Nyilván azon jött ki. 
 	Az orvos bólintott, aztán hátradőlt a széken, és levette a cvikkerét. 
 	- Semmi kétségem nincs afelől - mondta -, hogy maga igen vakmerően vezet, és alighanem előbb-utóbb halálra gázol valami szerencsétlen flótást... de ezt most nem ütötte el. 
 	- De hát... 
 	- Hozzá sem ért a kocsi.  Ezt az embert lelőtték. 
 	 52 
 	
 	HATODIK FEJEZET 
 	 Megint a Hét Számlap 
 	Bundle az orvosra meredt. A világ, amely az utóbbi háromnegyed órában a feje tetején állt, most nagyon lassan elmozdult, s végül a talpán állt megint. Beletelt két perc, amíg Bundle megszólalt, de akkor már nem a halálra rémült lány volt, hanem az igazi Bundle, a nyugodt, józan és logikus. 
 	- Hogyan lőhettek le? - kérdezte. 
 	- Fogalmam sincs - felelte szárazon az orvos. 
 	- De lelőtték. Benne van a golyó. Belső vérzése volt, maga ezért nem vett észre semmit. 
 	Bundle rábólintott. 
 	- Csak az a kérdés - folytatta az orvos -, hogy ki lőtte le. Nem látott senkit? 
 	Bundle megrázta a fejét. 
 	- Különös - töprengett az orvos. - Ha véletlen baleset volt, azt várná az ember, hogy a fickó, aki felelős érte, a segítségére siet... persze lehet, hogy nem tudta, mi történt. 
 	- Nem volt ott senki - mondta Bundle. - Mármint az országúton. 
 	- Az a benyomásom - folytatta az orvos -, hogy a szerencsétlen futott... akkor érte a golyó, mikor kiért a kapun; ezért tántorgott ki az útra. Nem hallott lövést? 
 	Bundle megrázta a fejét. - De a motor zajától valószínűleg nem is hallhattam volna - jegyezte meg. 
 	- Nyilván. Mondott valamit, mielőtt meghalt? 
 	 53 
 	
 	- Motyogott néhány szót. 
 	- Semmit, ami fényt derítene a tragédiára? 
 	- Semmit. Azt akarta, hogy valamit... nem tudom mit... mondjak meg egy barátjának. Ja igen! Említette a Hét Számlapot is. 
 	- Értem - mondta Cassell doktor. - Nem éppen az ő társadalmi osztályából való emberhez illő 
 	környék. Talán onnan jött a támadója. Mindegy, ezen most ne törjük a fejünket. Az ügyet bízza rám. Majd én értesítem a rendőrséget. Természetesen adja meg a nevét és címét, minden bizonynyal ki akarják majd hallgatni. Tulajdonképpen jobb is lenne, ha mindjárt velem jönne a rendőrségre. Azt mondhatják, itt kellett volna tartanom magát. 
 	Együtt mentek Bundle kocsiján. A felügyelő 
 	lassú beszédű ember volt. Mikor meghallotta Bundle nevét és címét, fölöttébb tiszteletteljes lett, és nagy gonddal jegyezte föl őladysége vallomását. 
 	- Suhancok! - mondta. - Semmi kétség. Lövöldöző suhancok. Kegyetlen, ostoba kölykök ezek a fiatal csirkefogók. Örökösen madarakra lövöldöznek, fütyülnek rá, van-e valaki a sövény másik oldalán. 
 	Az orvos igen valószínűtlennek találta a feltételezést, de tudta, hogy az ügy rövidesen úgyis ava-tottabb kezekbe kerül, s úgy érezte, fölösleges volna akadékoskodnia. 
 	- A halott neve? - nyalta meg a ceruzáját az őrmester. 
 	- Volt nála egy névjegytárca. A jelek szerint Mr. 
 	Ronald Devereuxnek hívták, és az Albanyban lakott. 
 	Bundle a homlokát ráncolta. Ronald Devereux neve ismerősen csengett. Biztos volt benne, hogy hallotta már valahol. 
 	 54 
 	
 	Már félúton volt hazafelé Chimneysbe, mikor eszébe jutott, hol. Hát persze! Ronald Devereux Bili barátja a külügyben. Ő meg Bili és... igen... 
 	Gerald Wade. 
 	Mikor erre rájött, Bundle kis híján beleszaladt a sövénybe. Először Gerald Wade... aztán Ronny Devereux. Gerry Wade esetleg meghalhatott természetes halállal... tévedés következtében... 
 	Ronny Devereux halála azonban mindenképpen sötét ügy. 
 	Bundle-nak még valami eszébe jutott. A Hét Számlap! Valahogy ismerősnek tűnt, mikor a haldokló kimondta. Most már tudta, miért. Gerald Wade említette a Hét Számlapot abban a levélben, amelyet a halála előtti estén írt a húgának. És ez összefügg még valamivel, ami most nem jut eszébe. 
 	Amíg ezeken a dolgokon töprengett, Bundle annyira lelassított, hogy rá sem ismert volna senki. 
 	Hátravitte a kocsit a garázsba, és indult, hogy megkeresse az apját. 
 	Lord Caterham boldogan nézegette az első kiadások katalógusát, melyek a küszöbönálló árverésen kalapács alá kerülnek, és nem akart hinni a szemének, amikor meglátta Bundle-t. - Még te sem mehettél föl Londonba és érhettél vissza ennyi idő alatt - mondta. 
 	- Nem voltam Londonban - közölte Bundle. -
 	Elgázoltam egy embert. 
 	- Tessék? 
 	- Csak hát nem is gázoltam el. Hanem lelőtték. 
 	- Hogy lehet az? 
 	- Nem tudom, de megtörtént. 
 	- De hát miért lőtted le? 
 	- Nem én lőttem le. 
 	- Igazán nem volna szabad lelövöldöznöd az embereket - csóválta a fejét Lord Caterham. - Ez 55 
 	
 	nem helyes. Semmi kétség, némelyik nagyon is megérdemli... de akkor is baj lesz belőle. 
 	- Mondtam, hogy nem én lőttem le. 
 	- Akkor meg kicsoda? 
 	- Nem tudja senki. 
 	- Ostobaság. Ha egy embert lelőnek és elgázolnak, azt valakinek el kellett követnie. 
 	- Nem gázolták el. 
 	- Mintha azt mondtad volna. 
 	- Csak azt mondtam, hogy azt hittem, elgázoltam. 
 	- Nyilván defekted volt. Az úgy hangzik, mint egy puskalövés. Legalábbis a detektívregények szerint. 
 	- Jaj, apa, ne légy már ilyen lehetetlen! Mintha annyi eszed se volna, mint egy csirkének 
 	- Miket beszélsz! - méltatlankodott Lord Caterham. - Beállítasz valami eszelős történettel, hogy egy embert lelőttek meg elgázoltak meg isten tudja, mit csináltak vele, s azt várod, hogy valami varázslat révén mindent tudjak az ügyről. 
 	- Figyelj ide - sóhajtott fel Bundle elcsigázottan. - Elmagyarázom egytagú szavakkal, tőmondatokban... 
 	- ... Szóval ez a helyzet - fejezte be. - Most már érted? 
 	- Hát persze. Most már tökéletesen értem. 
 	Nem csodálom, ha kissé feldúlt az eset, kicsikém. 
 	Nem jártam messze az igazságtól, amikor megjegyeztem, hogy aki keresi a bajt, rendszerint meg is találja. - Megborzongott. - Még szerencse, hogy én itthon maradtam. - És már nyúlt is a katalógusért. 
 	- Mondd, apa, hol van a Hét Számlap? 
 	- Gondolom, valahol az East Enden. Sokszor láttam arra menő autóbuszokat... vagy az a Hét Nővér volt? Én magam hála istennek sose jártam ott. Aligha tetszene nekem. De érdekes, mintha 56 
 	
 	valamivel kapcsolatban nemrégen hallottam volna róla. 
 	- Nem ismersz egy bizonyos Jimmy Thesigert? 
 	Lord Caterham már belemélyedt a katalógusába. Az imént a Hét Számlap-kérdéshez megpróbált érdemben hozzászólni. Most azonban kísérletet sem tett rá. 
 	- Thesiger - dünnyögte szórakozottan. - Thesiger. A yorkshire-i Thesigerek közül? 
 	- Épp ezt szeretném tudni. Kérlek, apa, figyelj rám! Ez fontos. 
 	Lord Caterham mindent megtett, hogy értelmesen nézzen, bár az esze máshol járt. 
 	- Hát, van néhányyorkshire-i Thesiger - ráncolta a homlokát. - Meg ha nem tévedek, néhány devonshire-i is. Selina nénéd egy Thesigerhez ment feleségül. 
 	- Mi hasznom belőle? - kiáltott föl Bundle. 
 	- Hát, ha az emlékezetem nem csal, neki sem sok volt - kuncogott Lord Caterham. 
 	- Szörnyű vagy - fészkelődött Bundle. - Elő 
 	kell kerítenem Bilit. 
 	- Nagyon helyes, kicsikém - dünnyögte apja szórakozottan, és lapozott egyet. — Hát persze. 
 	Hogyne. Feltétlenül. 
 	- Legalább emlékeznék, mi volt abban a levélben - állt fel Bundle türelmetlen sóhajjal. - Nem nagyon figyeltem oda - dünnyögte inkább csak magában. - Valami tréfáról volt szó, hogy a Hét Számlap-ügynek fele se tréfa. 
 	- Hét Számlap? - nézett fel a katalógusából Lord Caterham. - Hát persze, most már emlékszem. 
 	- Mire? 
 	- Tudom már, miért volt olyan ismerős. Itt járt George Lomax. Tredwell most az egyszer nem állt 57 
 	
 	hivatása magaslatán, és beengedte. A városba készült. Állítólag valami politikai összejövetelt tart az Abbeyben jövő héten, és kapott egy figyelmeztető levelet. 
 	- Miféle figyelmeztető levelet? 
 	- Fogalmam sincs. Nem részletezte. Gondolom az állt benne: „Óvakodjon!", meg „Bajba kerülhet!" meg effélék. Akárhogy is, a Hét Számlapból írták ezt mondta, határozottan emlékszem. 
 	Azért ment föl, hogy kikérje a Scotland Yard véleményét az ügyről. Ismered George-ot? 
 	Bundle bólintott. Nagyon jól ismerte a közjó apostolát, George Lomaxot, a szűkebb kabinet tagját, Őfelsége örökös külügyi államtitkárát, akit sokan kerültek mert az volt a megrögzött szokása, hogy magánbeszélgetések során minduntalan a nyilvános szónoklataiból idézett. Kidülledő szeme miatt sokan csak úgy emlegették - többek között Bili Eversleigh is -, hogy Codders, vagyis a Gülü. 
 	- Mondd csak - kérdezte -, érdekelte Codderst egyáltalán Gerald Wade halála? 
 	- Nem tudok róla. De azért persze érdekelhette. 
 	Bundle néhány percig hallgatott. Annak a levélnek a pontos szövegén törte a fejét, amelyet továbbított Loraine Wade-nek; közben megpróbálta elképzelni a lányt, akinek írták. Miféle lány lehet, akiért Gerald Wade a jelek szerint úgy rajongott? 
 	Minél tovább gondolkozott a dolgon, annál különösebbnek találta, hogy valaki ilyen levelet írjon a húgának. 
 	- Azt mondtad, a Wade lány Gerry féltestvére volt? - kérdezte váratlanul. 
 	- Szigorúan véve, azt hiszem, nem is... jobban mondva nem is volt... a testvére. 
 	- De hát Wade-nak hívják, nem? 
 	 58 
 	
 	- Tulajdonképpen nem. Nem az öreg Wade lánya. Wade, mint mondtam, a második feleségét úgy szöktette meg az akkori férjétől, egy sötét gazembertől. A bíróság nyilván annak a csirkefogónak ítélte oda a gyereket, csakhogy neki esze ágában sem volt élni az előjogával. Az öreg Wade nagyon megszerette a kislányt, és ragaszkodott hozzá, hogy az ő nevét viselje. 
 	- Értem - mondta Bundle. - Ez mindent megmagyaráz. 
 	- Mit magyaráz meg? 
 	- Valamit, amit nem értettem azzal a levéllel kapcsolatban. 
 	- ügy tudom, csinos lány - jegyezte meg Lord Caterham. - Legalábbis azt mondják. 
 	Bundle elgondolkozva ment föl a lépcsőn. Számos feladat állt előtte. Először is elő kell kerítenie azt a Jimmy Thesigert. Ebben talán segíthet Bili. 
 	Ronny Devereux Bili közeli barátja volt. Ha Jimmy Thesiger meg Ronny barátja volt, esetleg Bili is ismeri. Aztán ott az a lány, Loraine Wade. Hátha világosságot tud deríteni a Hét Számlap problémájára. Gerry Wade-től nyilván megtudott valamit. 
 	Elég rossz jel, hogy Gerry annyira szerette volna, ha a húga elfelejti, amit tőle hallott. 
 	 59 
 	
 	HETEDIK FEJEZET 
 	 Bundle látogatóba megy 
 	Bilit nem volt nehéz előkeríteni. Bundle másnap reggel beült az autóba, fölment a városba -
 	ezúttal semmiféle kalandja nem volt az úton - és fölhívta Bilit, aki nagyon megörült neki, s tüstént meghívta ebédelni, teázni, vacsorázni és táncolni. 
 	- Egy-két nap múlva szívesen züllök veled, Bili. 
 	De most azért jöttem, mert dolgom van itt. 
 	- Szörnyen unalmas lehet - mondta Bili. 
 	- Szó sincs róla - tiltakozott Bundle. - Minden, csak nem unalmas. Mondd csak, ismersz egy Jimmy Thesiger nevű embert? 
 	- Hát persze. Te is ismered. 
 	- Nem én. 
 	- Dehogynem. Már hogyne ismernéd. Az öreg Jimmyt mindenki ismeri. 
 	- Sajnálom, ügy látszik, ez az a kivételes eset, amikor nem vagyok olyan, mint mindenki. 
 	- De hát az lehetetlen, hogy nem ismered Jimmyt.. . olyan rózsás képű fickó. Elég nagy szamárnak látszik. De valójában van annyi esze, mint nekem. 
 	- Ez igen! Nem húzza le a feje jártában-keltében? 
 	- Most gúnyolódsz? 
 	- Csak szánalmas kísérletet tettem rá. És mit csinál Jimmy Thesiger? 
 	- Hogy érted azt, hogy mit csinál? 
 	- A külügyminisztériumi munkád már az anyanyelvedet is elfeledtette veled? 
 60 

 	- Ja, értem már. Azt akarod tudni, van-e valami állása. Nincs, csak teng-leng a világban. Miért csinálna bármit is? 
 	- Tehát több a pénze, mint az esze. 
 	- Ezt nem állítanám. Most mondtam, hogy több esze van, mint gondolnád. 
 	Bundle elhallgatott. Egyre súlyosabb kételyei támadtak. Ez az aranyifjú nem ígérkezik valami erős szövetségesnek Mégis az ő neve jött először a haldokló ajkára. 
 	- Ronny mindig sokra tartotta Jimmy eszét -
 	jelentette ki Bili egyszerre nagyon határozottan. -
 	Tudod, Ronny Devereux. Thesiger a legjobb barátja. 
 	- Ronny... - Bundle elhallgatott; nem tudta, mit mondjon. Bilinek nyilvánvalóan fogalma sincs Ronny haláláról. Bundle-nak csak most tűnt föl, milyen furcsa, hogy a reggeli lapok egy sort sem írtak a tragédiáról. Pedig erre a hírre mindenki felfigyelt volna. Csak egyetlen magyarázat lehet. 
 	A rendőrség el akarja hallgatni az ügyet; ők tudják, miért. 
 	- Időtlen idők óta nem láttam Ronnyt... - folytatta Bili. - utoljára a ti házatokban találkoztam vele. Tudod, azon a hétvégén, mikor szegény öreg Gerry Wade meghalt. - Elhallgatott. - Elég ronda ügy volt - folytatta aztán. - Gondolom, hallottál róla. Szerintem... ott vagy még, Bundle? 
 	- Hát persze. 
 	- Egy örökkévalóság óta hallgatsz. Már azt hittem, ott se vagy. 
 	- De igen, csak elgondolkoztam. — Vajon megmondja Bilinek, hogy Ronny meghalt? ügy döntött, inkább nem... ilyesmit nem közöl az ember telefonon. De hamar, nagyon hamar találkoznia kell Bill-lel. Közben pedig... - Bili! 
 	 61 
 	
 	- Tessék. 
 	- Szeretném, ha együtt vacsoráznánk holnap este. 
 	- Remek, aztán elmegyünk táncolni. Annyi mindent meg akarok beszélni veled. Az igazat megvallva eléggé rám járt a rúd... olyan szerencsétlenül... 
 	- Majd holnap elmondod - vágott közbe Bundle könyörtelenül. - Addig is megmondanád Jimmy Thesiger címét? 
 	- Jimmy Thesigerét? 
 	- Azt mondtam, nem? 
 	- A Jermyn Streeten bérel lakást... várj csak, a Jermyn Streeten vagy a másikon? 
 	- Dolgoztasd egy kicsit azt az osztályon felüli eszedet. 
 	- Igen, a Jermyn Streeten. Egy pillanat, megmondom a házszámot. - Csönd lett. - Ott vagy még? 
 	- Én mindig itt vagyok. 
 	- Ezekkel az átkozott telefonokkal sose tudhatja az ember. A házszám 103. Fölírtad? 
 	- 103. Köszönöm, Bili. 
 	- Szívesen, de... mondd csak minek kell? Azt mondtad, nem is ismered Jimmyt. 
 	- Még nem, de fél óra múlva ismerni fogom. 
 	- Elmész a lakására? 
 	- Fején találtad a szöget, Sherlock 
 	- De hát, szóval... először is, még ágyban lesz. 
 	- Ágyban lesz? 
 	- Alighanem. Miért, ki ne maradna ágyban, ha megteheti? Fogalmad sincs, micsoda erőfeszítésembe kerül, hogy minden délelőtt tizenegyre be­
 	érjek, és hogy Codders milyen patáliát csap, ha elkésem, az egyszerűen hátborzongató. Neked fogalmad sincs, Bundle, micsoda keserves élet ez itt... 
 	 62 
 	
 	- Holnap este részletesen elmondod - vágott közbe Bundle. 
 	Lecsapta a kagylót, és átgondolta a helyzetet. 
 	Az órájára nézett. Öt perccel múlt fél tizenkettő. 
 	Bili kétségtelenül ismeri a barátja szokásait, de azért Bundle hajlott a feltételezésre, hogy Mr. Thesiger már fogadóképes. Taxiba ült és a Jermyn Street 103.-hoz vitette magát. 
 	A nyugalomba vonult úriember komornyikjának tökéletes példánya nyitott ajtót neki. Ilyen rezzenéstelen és udvarias ábrázatot tucatjával találhat az ember abban a londoni negyedben. 
 	- Erre parancsoljon, kisasszony — vezette föl Bundle-t a komornyik az irdatlan méretű bőrfotelekkel berendezett, rendkívül kényelmes nappaliba. Az egyik monstrum mélyén már ott ült egy lány, valamivel fiatalabb, mint Bundle. Törékeny, szőke lány, fekete ruhában. 
 	- Kit jelenthetek be, kisasszony? 
 	- A nevem nem lényeges-jelentette ki Bundle. 
 	- Közölje Mr. Thesigerrel, hogy fontos ügyben keresem. 
 	A komoly úriember meghajolt és távozott, hangtalanul betéve az ajtót maga mögött. 
 	Csönd támadt. 
 	- Szép idő van - jegyezte meg félénken a szőke lány. 
 	- Fantasztikus idő van - helyeselt Bundle. 
 	Megint csönd támadt. 
 	- Ma reggel jöttem föl vidékről - fogott csevegésbe megint Bundle. - Arra számítottam, hogy megint olyan rémes köd lesz. De nem volt. 
 	- Nem - mondta a másik lány. - Egyáltalán nem. - Aztán hozátette: - Én is vidékről jöttem fel. 
 	Bundle alaposabban szemügyre vette a másik vendéget. Az imént kissé bosszantotta, hogy ott 
 63 

 	találja. Azok közé az energikus emberek közé tartozott, akik szeretnek mindennek a „végére járni", és tudta, csak akkor hozakodhat elő a maga problémájával, ha a másik látogató már elment. Nem olyan ügyben jött, amelyet előadhatna egy vadidegen előtt. 
 	De most, hogy alaposabban megnézte a lányt, különös ötlete támadt. Lehetséges? Igen, a lány mély gyászt visel, fekete harisnyája is mutatja. Merész következtetés volt, de Bundle biztosra vette, hogy nem téved. Mély lélegzetet vett. 
 	- Elnézést - szólalt meg - maga nem Loraine Wade véletlenül? 
 	- De igen, az vagyok - tágult kerekre Loraine szeme. - Nahát, hogyan találta ki? Még nem találkoztunk, ugye? 
 	- Én tegnap írtam magának. Bundle Brent vagyok 
 	- Nagyon kedves, hogy elküldte Gerry levelét. 
 	Már írtam is önnek, hogy megköszönjem. Nem számítottam rá, hogy itt találkozunk. 
 	- Megmondom, mi hozott ide. Ismeri Ronny Devereux-t? 
 	Loraine bólintott. - Átjött hozzám aznap, amikor Gerry... szóval tudja. Azóta is meglátogatott kétszer-háromszor. Gerry egyik legközelebbi barátja volt. 
 	- Tudom. Hát szóval... meghalt 
 	- Meghalt?! - Loraine-nek leesett az álla. - De hát olyan egészségesnek látszott! 
 	Bundle, amilyen röviden csak tudta, elmondta az előző nap eseményeit. 
 	- Akkor hát igaz. Mégis igaz - ült ki a rettegés és iszonyat Loraine arcára. 
 	- Micsoda? 
 	 64 
 	
 	- Amit gondoltam... amin már hetek óta töröm a fejem. Gerry nem természetes halállal halt meg. Megölték. 
 	- Erre gyanakszik? 
 	- Igen. Gerry sose vett volna be gyógyszert, hogy aludni tudjon. - Szomorkásán elnevette magát. - Olyan jól aludt, igazán nem volt rá szüksége. 
 	Első perctől nagyon különösnek találtam. És  ő 
 	is... tudom jól. 
 	- Kicsoda? 
 	- Hát Ronny. És most itt van. Megölték őt is. 
 	- Egy pillanatra elakadt a szava, de aztán folytatta: 
 	- Éppen ezért jöttem ma ide. Gerry levele miatt, amelyet magától kaptam... amint elolvastam, megpróbáltam elérni Ronnyt, de azt mondták, elment. Gondoltam, eljövök Jimmyhez... ő is Ronny jó barátja. Azt reméltem, talán meg tudja mondani, mitévő legyek. 
 	- Mármint... - Bundle-nak elakadt a szava. -
 	A Hét Számlappal kapcsolatban? 
 	Loraine bólintott. - Mézzé... - fogott hozzá. 
 	De ekkor belépett Jimmy Thesiger. 
 	 65 
 	
 	NYOLCADIK FEJEZET 
 	 Jimmij vendégei 
 	Ezen a ponton vissza kell mennünk az időben húsz percet, amikor Jimmy Thesiger, az álom ködéből felmerülve arra lett figyelmes, hogy egy megszokott hang szokatlan szöveget mond. 
 	Álomittas tudata egy pillanatig küszködött, hogy megbirkózzon a helyzettel, de kudarcot vallott. Jimmy ásított egyet, és a másik oldalára fordult. 
 	- Egy ifjú hölgy keresi, uram. - A hang kérlelhetetlen volt. Nyilvánvalóan bármeddig képes lett volna ismételgetni a bejelentést, Jimmy tehát beletörődött az elkerülhetetlenbe. 
 	- Mi van, Stevens? - nyitotta ki a szemét. -
 	Mondja még egyszer... 
 	- Egy ifjú hölgy keresi, uram. 
 	- Aha- próbálta meg Jimmy áttekinteni a helyzetet. - Minek? 
 	- Arról nincs tudomásom, uram. 
 	- Hát persze. Hogyne - gondolta át Jimmy. -
 	Nyilván nincs. 
 	- Friss teát hozok, uram - csapott le Stevens az ágy mellett álló tálcára. - Ez már kihűlt. 
 	- Maga szerint föl kellene kelnem és... szóval... beszélnem a hölggyel? 
 	Stevens nem válaszolt, de a háta megmerevedett, és Jimmy megértette a jelzést. 
 	- Na jó - törődött bele. - Gondolom, nincs más hátra. A nevét nem mondta? 
 	- Nem, uram. 
 66 

 	- Értem. Mondja, nem lehetséges véletlenül, hogy Jemima néném az? Mert ha igen, vesszek meg, ha fölkelek a kedvéért. 
 	- Bízvást állíthatom, uram, a hölgy véletlenül sem lehet senkinek a nagynénje, vagy ha mégis, akkor egy igen nagy családban a legfiatalabb. 
 	- Aha - bólintott Jimmy. - Fiatal és szép. És mondja... miféle? 
 	- Az ifjú hölgy, uram, kétségtelenül a legteljesebb mértékben  comme il faut,  ha szabad ezt a kifejezést használnom. 
 	- Szabad - bólintott kegyesen Jimmy. - Kitűnő 
 	a francia kiejtése, Stevens. Sokkal jobb, mint az enyém. 
 	- Örömmel hallom, uram. Az utóbbi időben beiratkoztam egy francia levelező tanfolyamra. 
 	- Komolyan? Stevens, maga elképesztő fickó. 
 	Stevens fensőbbséges mosollyal távozott. Jimmy meg csak feküdt az ágyban, és megpróbálta számba venni mindazokat a legteljesebb mértékben  comme il faut,  ifjú és szép hölgyeket, akikről elképzelhető, hogy látogatóba jönnek hozzá. 
 	Stevens visszatért a friss teával; Jimmy jóleső 
 	kíváncsisággal kortyolgatta. 
 	- Remélem, Stevens, adott neki olvasnivalót, meg minden - jegyezte meg. 
 	- Rendelkezésére bocsátottam a  Morning Postot és a  Punchot,  uram. - Távoznia kellett, mert csöngettek. - Még egy ifjú hölgy, uram -
 	tért vissza pár perc múlva. 
 	- Micsoda? - kapott a fejéhez Jimmy. 
 	- Még egy ifjú hölgy; a nevét nem óhajtja közölni, uram, de azt mondja, fontos ügyben jött. 
 	- Ez nagyon különös, Stevens - meredt rá Jimmy. - Átkozottul különös. Mondja csak, mikor jöttem haza az éjjel? 
 67 

 	- Öt óra körül, uram. 
 	- És nagyon... szóval, milyen voltam? 
 	- Épp csak egy kissé jókedvű, uram... nagy hajlandóságot mutatott arra, hogy az „uralkodj, Britannia"-t énekelje. 
 	- Ez igazán különös - állapította meg Jimmy. -
 	Az „uralkodj, Britanniá"-t, azt mondja? El nem tudom képzelni, hogy józan állapotban az „uralkodj, Britannia"-t énekeljem. Nyilván feltámadt bennem valami szunnyadó honfiúi érzelem abból az alkalomból, hogy... szóval... egy-két pohárral többet ittam a kelleténél. Emlékszem, a „Mustár és Zsályában" mulattam. Korántsem olyan ártalmatlan hely, amilyennek a neve után hinné az ember, Stevens. - Elhallgatott. - Csak megfordult a fejemben... 
 	- Igen, uram? 
 	- Szóval, az fordult meg a fejemben, vajon a fent említett alkalomból nem tettem-e az újságba egy hirdetést, hogy nevelőnőt keresek, vagy valami ilyesmit. 
 	Stevens megköszörülte a torkát. 
 	-  Két lány egyszerre. Különös. A jövőben megtartóztatom magam a „Mustár és Zsályától". Jó kifejezés ez, Stevens: „megtartóztatom magam"; egy keresztrejtvényben találkoztam vele a minap, és nagyon megtetszett. — Beszéd közben sebesen díszbe vágta magát. Tíz perc múlva készen állt arra, hogy szembenézzen ismeretlen látogatóival. 
 	Amikor kinyitotta a nappali ajtaját, elsőnek egy fekete hajú, karcsú lányt pillantott meg, akit még soha életében nem látott. A lány a kandalló mellett állt, s a párkánynak dőlt. Jimmy pillantása a nagy bőrfotelre vándorolt, és elállt a szívverése. 
 	Loraine! 
 	 68 
 	
 	- Nyílván csodálkozik, hogy itt lát - szólalt meg elsőnek Loraine, s kissé idegesen állt föl. - De el kellett jönnöm. Azonnal megmagyarázom. Ez itt Lady Eileen Brent. 
 	- Bundle... mindenki így hív. Valószínűleg hallott már rólam Bili Eversleightől. 
 	- Hogyne, persze - igyekezett Jimmy úrrá lenni a helyzeten. - Foglaljanak helyet! Parancsolnak egy koktélt vagy valamit? 
 	Egyik lány sem kért. 
 	- Az igazat megvallva - folytatta Jimmy - csak most keltem föl. 
 	- Bili megmondta - jegyezte meg Bundle. -
 	Szóltam neki, hogy meglátogatom magát, és azt mondta, még biztos nem kelt föl. 
 	- De most már igen - mondta Jimmy bátorítóan. 
 	- Gerryröl van szó - avatkozott be Loraine. - És most Ronnyról. 
 	- Hogy érti azt, hogy „és most Ronnyról"? 
 	- Tegnap lelőtték. 
 	- Micsoda? - kiáltott fel Jimmy. 
 	Bundle másodszor is elmondta a történetet. 
 	Jimmy úgy hallgatta, mint aki álmodik. 
 	- A jó öreg Ronnyt... lelőtték - motyogta. - Mi ez az egész átkozott cirkusz? - Leült egy szék szélére, és pár percig gondolkozott. - Van valami szólalt meg aztán nyugodt, kiegyensúlyozott hangon -, amiről, azt hiszem, tudniuk kell. 
 	- Mondja - biztatta Bundle. 
 	- Aznap történt, amikor Gerry Wade meghalt. 
 	Az úton, amikor magához mentünk - nézett Loraine -, hogy megvigyük a rossz hírt, a kocsiban Ronny mondott nekem valamit. Pontosabban be¬ 
 	lefogott valamibe. El akart mondani valamit, bele fogott, de aztán azt mondta, köti a szava, és nem folytatta. 
 	 69 
 	
 	- Köti a szava... - töprengett Loraine. 
 	- Ezt mondta. Természetesen ezután nem faggattam. De olyan különösen viselkedett... átkozottul különösen... egész idő alatt. Az volt a benyomásom, hogy... szóval, hogy bűntettre gyanakszik. Azt hittem, majd szól róla az orvosnak. De még csak nem is célzott rá. Nyilván tévedtem, gondoltam, utána pedig a bizonyítékokkal meg mindennel... szóval olyan világos ügynek látszott. 
 	Hát úgy döntöttem, ostobaság volt gyanakodnom. 
 	- De az a véleménye, hogy Ronny továbbra is gyanakodott? - kérdezte Bundle. 
 	- Most már az - bólintott Jimmy. - Mézzé, azóta egyikünk se látta. Nyilván egyedül fogott hozzá... 
 	hogy kiderítse az igazságot Gerry halálával kapcsolatban, sőt azt hiszem, ki is derítette. Ezért lőtték le azok a szörnyetegek És akkor megpróbált üzenni nekem, de csak erre a két szóra futotta az erejéből. 
 	- A Hét Számlap - borzongott meg Bundle. 
 	- A Hét Számlap - ismételte Jimmy komoran. 
 	- Akárhogy is, legalább ezen a szálon továbbmehetünk. 
 	- Az imént azt kezdte mondani... - fordult Bundle Loraine-hez. 
 	- Ja igen! Először is a levél - fordult Jimmyhez a lány. - Gerry hagyott egy levelet. Lady Eileen... 
 	- Bundle. 
 	- Bundle megtalálta. - Pár szóval elmagyarázta a körülményeket. 
 	Jimmy feszülten hallgatta. Most hallott először a levélről. Loraine kivette a táskájából, és átadta neki. Jimmy elolvasta. 
 	- Látja, most segíthet - nézett a lányra. - Mit akart Gerry, mit felejtsen el? 
 	 70 
 	
 	- Nem nagyon emlékszem már rá -vonta föl a szemöldökét Loraine tanácstalanul. - Véletlenül felbontottam Gerry egyik levelét. Emlékszem, rossz minőségű papírra írták, primitív írással. Fölül valami Hét Számlap-beli cím állt. Akkor észrevettem, hogy nem nekem szól, és olvasatlanul visszatettem a borítékba. 
 	- Biztos? — kérdezte Jimmy nagyon szelíden. 
 	- Tudom, mit gondol - nevette el magát most először Loraine —, és nem tagadom, mi nők valóban kíváncsiak vagyunk. De hát, tudja, ez egyáltalán nem látszott érdekesnek. Valami lista volt nevekkel és dátumokkal. 
 	- Nevekkel és dátumokkal... - ismételte elgondolkozva Jimmy. 
 	- ügy láttam, Gerry nem bánja - folytatta Loraine. - Csak nevetett. Hallottam-e már a maffiáról, kérdezte, s azt mondta, furcsa lenne, ha Angliában is szerveződne a maffiához hasonló társaság ... de hát az angolok nem nagyon kedvelik az efféle titkos társaságokat. „A mi bűnözőinknek", mondta, „nincs valami élénk fantáziájuk". 
 	Jimmy füttyentett. 
 	- Kezdem érteni - mondta. - A Hét Számlap nyilván egy titkos társaság főhadiszállása, amint Gerry írja. Először csak tréfának vette, de nyilvánvalóan nem volt az... meg is mondja a levélben. 
 	És van még valami: mindenáron azt akarja, hogy maga felejtse el, amit tőle hallott. Ennek csak egy oka lehet: ha az a társaság rájön, hogy maga tud valamit a tevékenységéről, nagy veszélybe kerül. 
 	Gerald felismerte a veszélyt, és iszonyúan féltette magát. - Elhallgatott. - Az igazat megvallva azt hiszem - folytatta halkan -, hogy mindannyian veszélybe kerülünk... ha nem hagyunk fel az egésszel. 
 	 71 
 	
 	- Ha...? - csattant fel Bundle méltatlankodva. 
 	- Én önökről beszélek. Velem más a helyzet. 
 	Én szegény jó Ronny barátja voltam. Ön már megtette a magáét - nézett Bundle-ra. - Átadta az üzenetet. Az isten szerelmére, most már ne avatkozzanak bele, se maga, se Loraine. 
 	Bundle kérdően nézett a másik lányra. Ő már döntött, de egyelőre semmi jelét nem adta. Nem akarta Loraine Wade-et belerángatni egy veszélyes vállalkozásba. 
 	Loraine keskeny kis arca azonban már lángolt a felháborodástól. - Hogy mondhat ilyet? Komolyan azt hiszi, hogy képes lennék rá... amikor ők ölték meg Gerryt... az én kedves Gerrymet, a világ legjobb, legaranyosabb, legkedvesebb testvérét? 
 	Hisz rajta kívül a világon senkim sem volt! 
 	Jimmy zavartan köszörülte a torkát. Loraine csodálatos, gondolta; egyszerűen csodálatos. -
 	ugyan, Loraine - feszengett. - Ne mondjon ilyeneket! Hogy nincs senkije a világon... meg efféle ostobaságokat. Rengeteg barátja van, és boldogan megtesznek magáért minden tőlük telhetőt. 
 	Ért engem, ugye? 
 	Loraine valószínűleg értette, mert mélyen elpirult. - Akkor ezt megbeszéltük - mondta idegesen, zavarát leplezve. - Segíteni fogok. Ebben senki sem akadályozhat meg. 
 	- Természetesen én is - jelentette ki Bundle. 
 	Mindketten Jimmyre néztek. 
 	- Hát persze - bólintott Jimmy. - Igen, hogyne. 
 	A két lány kérdő pillantást vetett rá. 
 	- Csak azon gondolkoztam - mondta Jimmy-hogyan fogjunk hozzá. 
 	 72 
 	
 	KILENCEDIK FEJEZET 
 	 Tervek 
 	Jimmy szavai új, gyakorlati síkra helyezték át a tárgyalást. 
 	— Tulajdonképpen nem nagyon van min elindulnunk - folytatta. - Az igazat megvallva nincs más nyom, csak az a két szó, a Hét Számlap. 
 	Őszintén szólva azt sem tudom pontosan, hol van. 
 	Különben sem fésülhetjük át az egész környéket házról házra. 
 	— Dehogynem — mondta Bundle. 
 	-Nos, talán igen... bár nem vagyok biztos benne. Azt hiszem, nagyon sűrűn lakott környék. 
 	Nem volna valami rafinált megoldás. - Erről a szóról eszébe jutott Socks, és elmosolyodott. -
 	Aztán persze körbeszimatolhatunk arrafelé is, ahol Ronnyt agyonlőtték. De amit mi tehetnénk, azt nyilván megteszi a rendőrség is, méghozzá sokkal jobban. 
 	- Az tetszik magában -jegyezte meg gúnyosan Bundle -, hogy olyan vidám és derűlátó. 
 	— Ne törődjön vele, Jimmy — mondta szelíden Loraine. - Folytassa csak. 
 	- Mért olyan türelmetlen? - nézett Jimmy Bundle-ra. - A legjobb detektívek is így közelítik meg az ügyeket; kizárják a felesleges és hiábavaló nyomozást. Most térek rá a harmadik lehetőségre... nézzük Gerald halálát. Most, hogy tudjuk: gyilkosság volt... egyébként mindkettőjüknek ez a véleménye, ugye? 
 	- Ez - mondta Loraine. 
 	 73 
 	
 	- Ez - mondta Bundle. 
 	- Akkor jó. Nekem is. Tehát szerintem itt van némi esélyünk. Hiszen ha Gerry nem maga vette be a klórhidrátot, akkor valakinek be kellett mennie a szobájába és odavinni... feloldva egy pohár vízben, hogy mikor felébred, megigya. És természetesen otthagynia az üres dobozt vagy üveget, vagy akármit. Egyetértenek? 
 	- Iii-gen - húzta el a szót Bundle. - Csakhogy... 
 	- Várjon egy kicsit. Ennek a valakinek ott kellett lennie a házban. Nem jöhetett kívülről. 
 	- Nem - hagyta rá Bundle, ezúttal készségesebben. 
 	- Rendben. így alaposan leszűkül a kör. Először is gondolom, a személyzet nagy része régóta a családnál szolgál... vagyis a maguk emberei. 
 	- Igen - bólintott Bundle. - Gyakorlatilag a teljes személyzet ott maradt, mikor kiadtuk a házat. Azóta is csak a segédszemélyzetben történt egy-két változás. 
 	- Pontosan... épp ide akarok kilyukadni. Magának - nézett Bundle-ra Jimmy - ezzel kell foglalkoznia. Tudja meg, mikor vettek föl új embereket... mi van például az inasokkal? 
 	- Van egy új inas. Johnnak hívják. 
 	- Érdeklődjön arról a Johnról. És mindenkiről, aki nemrég állt szolgálatba. 
 	- Csakis az egyik cseléd lehetett, ugye? -
 	mondta Bundle elgondolkozva. - Semmi esetre sem tehette valamelyik vendég? 
 	- Nem látok rá lehetőséget. 
 	- Tulajdonképpen kik voltak ott? 
 	- Nos, három lány... Nancy meg Helen meg Socks... 
 	- Socks Daventry? Őt ismerem. 
 	- Mindenre azt mondja, hogy rafinált. 
 	 74 
 	
 	- Az Socks lesz. A rafinált a kedvenc szava. 
 	- Aztán ott volt Gerry Wade meg én meg Bili Eversleigh és Ronny. És persze Sir Oswald és Lady Coote. Ja igen! És Pongo. 
 	- Miféle Pongo? 
 	- Egy Bateman nevű fickó: a jó öreg Coote titkára. Borzasztóan ünnepélyes figura, de nagyon lelkiismeretes. Iskolatársak voltunk. 
 	- Hát, itt nincs semmi különösebben gyanús -
 	jegyezte meg Loraine. 
 	- Nincs - mondta Bundle. - Igaza van, a cselédek közt kell körülnéznünk. Most jut eszembe, gondolják, hogy annak az órának, amit kidobtak az ablakon, van valami köze az ügyhöz? 
 	- Kidobtak az ablakon egy órát? - meredt rá Jimmy. - Erről most hallok először. 
 	- Nem értem, mi köze lehet az egészhez -
 	mondta Bundle. - De valahogy különös. Olyan értelmetlen. 
 	- Emlékszem már - gondolkodott el Jimmy. -
 	Bementem... megnézni a szegény öreg Gerryt, és ott álltak az órák szépen sorban a kandallópárkányon. Tudom, még fel is tűnt, hogy csak hét van... nem nyolc. - Megborzongott - Bocsássanak meg - mentegetőzött -, de azoktól az óráktól mindig kilel a hideg. Néha még álmodom is velük. 
 	Rágondolni is rossz, hogy sötétben bemegy az ember abba a szobába, és meglátja őket sorban egymás mellett. 
 	- Sötétben nem látná őket - jegyezte meg Bundle józanul. - Kivéve, ha világító számlapjuk van... Nahát! - elakadt a lélegzete; az arca kipirult. - Persze, ez az! A  Hét Számlap! 
 	A többiek értetlenül néztek rá, de ő egyre lázasabban magyarázta: 
 	- Csak erről lehet szó. Nem lehet véletlen. 
 	 75 
 	
 	Csönd támadt 
 	- Talán igaza van - szólalt meg végül Jimmy Thesiger. - Az biztos, hogy... átkozottul furcsa. 
 	- Ki vette az órákat? - Bundle csupa kíváncsiság volt. 
 	- Mindannyian. 
 	- Kinek jutott eszébe? 
 	- Mindannyiunknak. 
 	- ugyan már, csak volt valaki, aki előállt az ötlettel! 
 	- Nem így történt. Azon vitatkoztunk, hogyan vehetnénk rá Gerryt, hogy fölkeljen; ébresztőórával, mondta Pongo; egy ébresztőóra nem volna elég, mondta erre valaki; vegyünk egy tucatot, mondta valaki más... azt hiszem, Bili Eversleigh. 
 	Rendben van, mondtuk erre mindannyian, s már trappoltunk is a boltba. Mindenki vett egyet, aztán vásároltunk egyet Pongonak, egyet meg Lady Coote-nak, merő nagylelkűségből. Nem fontoltunk meg előre semmit... egyszerűen így alakult. 
 	Ez elhallgattatta Bundle-t, ám nem győzte meg. 
 	- Azt hiszem, vannak tények, amelyeket biztosra vehetünk - foglalta össze Jimmy az eddig elhangzottakat. - Létezik egy titkos társaság, amely bizonyos tekintetben emlékeztet a maffiára. Ez tudomására jutott Gerry Wade-nek. Először elég viccesnek találta... mondjuk úgy, képtelenségnek. Nem tartotta igazán veszélyesnek. Később azonban történt valami, amitől meggondolta magát, és komolyan begyulladt. Gondolom, megemlítette a dolgot Ronny Devereux-nek. 
 	Akárhogy is, mikor Gerryt eltették láb alól, Ronny gyanút fogott, és úgy látszik, eleget tudott ahhoz, hogy maga is Gerry sorsára jusson. Az a baj, hogy mi sötétben tapogatózunk. 
 	Nem tudjuk, amit ők. 
 76 

 	- Talán jobb is - jegyezte meg Loraine hűvösen. - Ránk nem gyanakszanak, így nem akarnak eltenni láb alól. 
 	- Az nem olyan biztos. - Jimmy hangjában aggodalom bujkált. - Ne felejtse el, Loraine, magát a jó öreg Gerry mindenáron távol akarta tartani ettől az ügytől. Nem gondolja, hogy... 
 	- Nem gondolom - jelentette ki Loraine. - Ne kezdjük az egészet elölről. Csak az időt vesztegetjük vele. 
 	Amint kimondta az „idő" szót, Jimmy az órájára nézett, és elképedve kiáltott föl. Felugrott, s az ajtóhoz ment. 
 	- Stevens - szólt ki. 
 	- Parancsoljon, uram. 
 	- Kaphatunk valami ebédet? 
 	- Számítottam rá, uram, hogy ez lesz az óhaja. 
 	Mrs. Stevens megtette a szükséges előkészületeket. 
 	- Remek fickó - ment vissza Jimmy a vendégeihez megkönnyebbült sóhajjal. - Elképesztő, mennyi esze van. Levelező tanfolyamokra jár. Néha megfordul a fejemben, hogy talán nekem is be kellene iratkoznom. 
 	- Ne beszéljen butaságokat - mondta Loraine. 
 	Stevens kinyitotta az ajtót, és mindannyiuk örömére bevonult az ebéddel. Az omlettet fogoly követte, majd habkönnyű felfújt. 
 	- Miért van az, hogy a legényemberek olyan remekül megvannak? - kérdezte Loraine tragikusan. - Miért tudnak mások annyival jobban gondoskodni róluk, mint mi? 
 	- Szó sincs róla - tiltakozott Jimmy. - Akarom mondani... egyáltalán nem - hebegte. - Hogy mondhat ilyet? Sokszor eszembe jut... - Elakadt a szava. 
 	 77 
 	
 	Loraine megint elpirult. 
 	Mindketten összerezzentek, mikor Bundle váratlanul felkiáltott: - Hülye! Agyalágyult! Mármint én. Tudtam, hogy valami kiment a fejemből. 
 	- Micsoda? 
 	- Ismeri Codderst, ugye? Mármint George Lomaxot. 
 	- Sokat hallottam róla - mondta Jimmy. -
 	Tudja, Bilitől meg Ronnytól. 
 	- Nos, Codders a jövő héten valami unalmas összejövetelt rendez... és figyelmeztető levelet kapott a Hét Számlapból. 
 	- Tessék? - hajolt előre Jimmy izgatottan. -
 	Ezt komolyan mondja? 
 	- De mennyire! Apának beszélt róla. Maga sze rint mi következik ebből? 
 	Jimmy hátradőlt a karosszékében. Gyorsan és alaposan végiggondolta a dolgot. - Hogy azon az összejövetelen valami történni fog - szólalt meg végül tömören és lényegretörően. 
 	- Szerintem is - bólintott rá Bundle. 
 	- Minden egybevág - közölte Jimmy szinte álmatagon. - A háború idején maga hány éves volt? 
 	- fordult váratlanul Loraine-hez. 
 	- Kilenc... nem is, nyolc. 
 	- Gerry meg, gondolom, húsz körül lehetett A legtöbb húszéves srác katona volt. Gerry nem. 
 	- Ez igaz - bólintott Loraine néhány percnyi töprengés után. - Gerry nem volt katona. Fogalmam sincs, miért. 
 	- Én megmondhatom. Legalábbis megkockáztatok egy ravasz feltételezést. 1915-től 1918-ig Gerry nem volt Angliában. Vettem a fáradságot, és utánanéztem. A jelek szerint senki sem tudja pontosan, hol járt. De szerintem Németország ban. 
 	 78 
 	
 	Loraine kipirult. - Kitűnő gondolat - nézett Jimmyre csodálattal. 
 	- Jól tudott németül, ugye? 
 	- Akár egy született német. 
 	- Biztos, hogy igazam van. Nézzék. Gerry Wade a külügyminisztériumban dolgozott ugyanolyan ártalmatlan szamárnak látszott - elnézést a kifejezésért, de nyilván értik, mire gondolok —, akár Bili Eversleigh és Ronny Devereux. Mintha csak dísznek tartották volna. De ez csak a látszat. Szerintem Gerry Wade nagyon is komoly munkát végzett. Állítólag a mi titkosszolgálatunk a legjobb a világon. Azt hiszem, Gerry elég sokra vitte a szervezetben. És ez mindent megmagyaráz! Emlékszem, mondtam is azon az utolsó estén Chimneysben, hogy Gerry nem lehet akkora tökfilkó, amekkorának mutatja magát. 
 	- És ha így van? - kérdezte Bundle gyakorlatiasan, mint mindig. 
 	- Akkor komolyabb dologról van szó, mint hittük. Ez a Hét Számlap nem csak bűnszövetkezet... ráadásul nemzetközi szervezet is. Egyvalami biztos: valamelyikünknek ott kell lennie a Lomax-féle összejövetelen. 
 	- Én jól ismerem George-ot... — húzta el a száját Bundle -, de nem nagyon kedvel engem. 
 	Almában sem jutna eszébe, hogy egy komoly gyűlésre meghívjon. Azért megpróbálhatok valamit... - Egy pillanatig töprengett. 
 	- Gondolja, hogy  én elintézhetném Bili révén? 
 	- kérdezte Jimmy. - Neki ott kell lennie, hisz Godders jobbkeze. Esetleg bevihetne valamilyen ürüggyel. 
 	- Miért is ne? - mondta Bundle. - Csak tanítsa ki Bilit, hogy mit mondjon. Magától nem jutna eszébe semmi. 
 	 79 
 	
 	- Mit javasol? - kérdezte Jimmy alázatosan. 
 	- Ó, egyszerű. Mondja, hogy maga gazdag fiatalember, aki érdeklődik a politika iránt, és szeretné képviselőnek jelöltetni magát. George rá fog harapni. Tudja, milyenek ezek a politikai összejövetelek: örökösen gazdag fiatalemberekre vadásznak. Minél gazdagabbnak festi le magát Bili, annál könnyebb dolga lesz. 
 	- Nem bánom, csak azt ne mondja, hogy én vagyok Rothschild - jegyezte meg Jimmy. 
 	- Akkor ezt megbeszéltük. Én holnap este Bill-lel vacsorázom, és elkérem tőle a vendégek listáját. Az jól jöhet. 
 	- Kár, hogy maga nem lesz ott - sajnálkozott Jimmy. - Bár az igazat megvallva talán jobb így. 
 	- Előfordulhat, hogy ott leszek - jegyezte meg Bundle. - Codders úgy utál, mint a bűnt... de vannak más módszerek is. - Elgondolkozott. 
 	- Hát velem mi lesz? - kérdezte Loraine halkan, szerényen. 
 	- Maga ebből kimarad - vágta rá Jimmy. -
 	Érti? Szükségünk van valakire idekint is, hogy... 
 	szóval... 
 	- Minek? - kérdezte Loraine. 
 	Jimmy jobbnak látta, ha nem folytatja ezt a témát. - ügye igazam van? - fordult segélykérően Bundle-hoz. - Loraine-nek ebből ki kell maradnia! 
 	- Szerintem is jobban teszi. 
 	- Majd legközelebb - vigasztalta Jimmy Loraine-t. 
 	- És ha nem lesz legközelebb? 
 	- Miért ne lenne? Biztos, hogy lesz. 
 	- Értem. Én csak menjek szépen haza, és... 
 	várjak. 
 	- Pontosan. - Jimmy szemmel láthatóan megkönnyebbült. - Gondoltam, hogy meg fog érteni. 
 	 80 
 	
 	- Ha hárman hívatjuk meg magunkat, az elég gyanús lehet - magyarázta Bundle. - És mi ketten könnyebben találunk valami ürügyet. így van, nem igaz? 
 	- Hát persze - mondta Loraine. 
 	-Akkor ezt megbeszéltük... maga nem tesz semmit - jelentette ki Jimmy. 
 	- Nem teszek semmit - bólintott Loraine engedékenyen. 
 	Bundle gyanakodva nézett rá. Nem tartotta természetesnek, hogy Loraine ilyen jámboran beletörődik a dologba. A lány rezzenéstelen tekintettel viszonozta a pillantását: a szeme kék volt és ártatlan. Pillája sem rezzent. Bundle kételyei azonban nem oszlottak el nyomtalanul. Még mindig fölöttébb gyanúsnak találta Loraine Wade engedékenységét. 
 	 81 
 	
 	TIZEDIK FEJEZET 
 	 Bundle ellátogat a Scotland 
 	 Yardra 
 	Máris bevallhatjuk, hogy az iménti beszélgetés mindhárom résztvevője megtartott magának egyet-mást. Igaz a mondás, hogy „Senki sem mond el mindent". 
 	Megkérdezhetnénk például, vajon Loraine Wade egészen őszinte volt-e, amikor előadta, mi késztette arra, hogy fölkeresse Jimmy Thesigert. 
 	Jimmy Thesigernek megvoltak az elképzelései és tervei George Lomax küszöbönálló összejövetelével kapcsolatban, amelyeket esze ágában sem volt az orrára kötni... mondjuk Bundle-nak. 
 	Bundle pedig kész, önálló haditervet eszelt ki, amelyet késedelem nélkül meg akart valósítani, ám egy árva szót sem szólt róla a többieknek. 
 	Amint Jimmy Thesigertől távozott, a Scotland Yardra hajtott, és Battle főfelügyelőt kereste. 
 	A főfelügyelő nagy ember volt. Szinte mással sem foglalkozott, mint kényes politikai ügyekkel. 
 	Egy ilyen ügy vitte négy évvel korábban Chimneysbe, és Bundle számított rá, hogy még nem felejtette el. 
 	Rövid várakozás után végigvezették jó néhány folyosón, míg eljutott a főfelügyelő irodájához. 
 	Battle közönyös tekintetű, rezzenéstelen arcú férfi volt. Együgyű embernek látszott, inkább portásnak nézte volna az ember, mint detektívnek. 
 	Amikor Bundle belépett, a főfelügyelő az ablaknál állt és kifejezéstelen tekintettel bámult néhány verebet. 
 82 

 	- Jó napot, Lady Eileen - szólt hátra. - Foglaljon helyet. 
 	- Köszönöm - ült le Bundle. - Attól féltem, már nem emlékszik rám. 
 	- Mindenkire emlékszem - közölte Battle. -
 	A szakmámhoz tartozik - tette hozzá. 
 	- Ertem! - mondta Bundle kissé leforrázva. 
 	- Miben segíthetek? - érdeklődött a főfel­
 	ügyelő. 
 	- Önök itt a Scotland Yardon állítólag számon tartják a Londonban alakuló titkos társaságokat meg efféléket - tért azonnal a tárgyra Bundle. 
 	- Igyekszünk figyelemmel kísérni az eseményeket - válaszolta a főfelügyelő óvatosan. 
 	- Gondolom, a legtöbb nem igazán veszélyes. 
 	- Van egy kitűnő szabály, ahhoz tartjuk magunkat. Amelyik kutya ugat, az nem harap. Nem is hinné, milyen jól beválik. 
 	- És azt hallottam, rendszerint békén hagyják őket. 
 	- így van - bólintott a főfelügyelő. - Miért ne nevezhetné magát valaki „a szabadság testvérének", és találkozna kétszer egy héten valami pincében, és fecsegne patakokban folyó vérről... 
 	nem árt vele se magának, se nekünk. Ha pedig mégis baj lenne, legalább tudjuk, hol keressük az emberünket. 
 	- De, gondolom, megeshet - folytatta Bundle lassan -, hogy egy társaság veszélyesebbnek bizonyul, mint amilyennek hitték? 
 	- Nem valószínű - mondta Battle. 
 	- De azért előfordulhat - makacskodott Bundle. 
 	- Előfordulhat - ismerte be a főfelügyelő. 
 	Pár percig csönd volt. 
 	- Battle főfelügyelő - szólalt meg aztán Bundle csöndesen -, megkaphatnám öntől azoknak a 83 
 	
 	titkos társaságoknak a listáját, amelyeknek a főhadiszállása a Hét Számlapban van? 
 	Battle főfelügyelő gyakran hangoztatta: őt még sose kapták érzelemnyilvánításon. De most Bundle megesküdött volna, hogy megrebbent a szempillája, és meghökkentnek látszott. Igaz, csak egy pillanatig. 
 	- Az igazat megvallva, Lady Eileen - mondta aztán a szokásos merev arccal -, a Hét Számlap már nem létezik. 
 	- Csakugyan? 
 	- Csakugyan. A legnagyobb részét lebontották és újjáépítették. Valamikor elég nyomorúságos környék volt, de most nagyon jó hírű és elegáns. 
 	Egyáltalán nem az a romantikus hely, ahol érdemes rejtélyes titkos társaságok után kutatni. 
 	- Igazán? - képedt el Bundle. 
 	- De azért szeretném tudni, hogyan jutott eszébe éppen az a környék, Lady Eileen. 
 	- Köteles vagyok megmondani? 
 	- Egyszerűbb volna, nem? Akkor legalább tudjuk, hányadán állunk, hogy úgy mondjam. 
 	Bundle egy pillanatig tétovázott. - Tegnap lelőttek egy embert - mondta aztán lassan. - Először azt hittem, én gázoltam el... 
 	- Mr. Ronald Devereux-t? 
 	- Persze, maga tudja. Miért nem írtak róla egy szót sem az újságok? 
 	- Valóban kíváncsi rá, Lady Eileen? 
 	- Nagyon. 
 	- Szerettünk volna huszonnégy órán át nyugodtan dolgozni... érti? A holnapi lapokban már benne lesz. 
 	- Ja úgy. - Bundle fürkészően nézte a főfel­
 	ügyelőt. Vajon mi rejlik e mögött a rezzenéstelen arc mögött? Vajon Battle közönséges bűnténynek 84 
 	
 	tekinti Ronald Devereux lelövését, vagy rendkívülinek? - Amikor haldoklott, beszélt a Hét Számlapról - közölte vontatottan. 
 	- Nagyon köszönöm. Ezt följegyzem. - A főfelügyelő néhány szót írt az előtte fekvő jegyzetblokkra. 
 	- ügy tudom, tegnap megkereste magát Mr. 
 	Lomax - ment újra támadásba Bundle -, egy fenyegető levél miatt, amelyet nemrégen kapott. 
 	- így van. 
 	- Es a levelet a Hét Számlapból írták. 
 	- Azt hiszem, a lap tetején az állt, hogy a Hét Számlap. 
 	Bundle úgy érezte magát, mint aki hiába dörömböl egy bezárt ajtón. 
 	- Ha tanácsolhatok valamit, Lady Eileen... 
 	- Tudom, mit akar mondani. 
 	- Én a maga helyében hazamennék, és... szóval nem foglalkoznék az üggyel. 
 	- Ezt bízzam magukra, ugye? 
 	- Hát, mégiscsak mi vagyunk a szakemberek. 
 	- Én meg csak amatőr? De valamiről megfeledkezik, főfelügyelő úr. Lehet, hogy nekem nincs olyan tudásom és szakértelmem, mint önöknek, de van egy nagy előnyöm. Én észrevétlenül működhetek. - Az volt a benyomása, a főfelügyelő 
 	kissé meghökken, mintha a szavai az elevenébe találtak volna. - Persze ha nem hajlandó átadni nekem a titkos társaságok listáját... - folytatta. 
 	- Egy szóval sem mondtam. Megkapja a teljes listát. - Az ajtóhoz ment, és kiszólt, aztán visszajött a székéhez. 
 	Bundle érthetetlen okból zavarba jött. Gyanúsnak találta, hogy a főfelügyelő ilyen készségesen teljesíti a kívánságát. Battle nyájasan nézett rá. 
 	 85 
 	
 	- Emlékszik Mr. Gerald Wade halálára? - kérdezte Bundle váratlanul. 
 	- Az önök birtokán történt, ugye? Túl sok altatót vett be. 
 	- A húga szerint soha életében nem szedett altatót. 
 	- Nem is hinné, mennyi minden van -jegyezte meg a főfelügyelő -, amiről egy húgnak fogalma sincs. 
 	Bundle megint zavarba jött. Szó nélkül ült a helyén, amíg be nem lépett egy férfi, kezében gépelt papírlappal, amelyet átadott a felügyelőnek. 
 	- Ez az - mondta Battle, amikor a másik kiment a szobából. - Szent Sebestyén Vértestvérei. 
 	A Farkaskutyák. A Béke Bajtársai. Bajtársak Klubja. Az Elnyomás Barátai. Moszkva Gyermekei. Vörös Zászlóvivők. Heringek. A Bukottak Bajtársai... 
 	és még vagy fél tucat - adta át a listát; a szeme megvillant. 
 	- Azért adja ide - mondta Bundle -, mert tudja, hogy a világon semmire nem megyek vele. Azt akarja, hogy hagyjam ennyiben a dolgot? 
 	- Jobbnak látnám - mondta Battle. - Nézze, ha ön mindenhol ott lesz, és mindenbe beleavatkozik, nagyon megnehezíti a dolgunkat. 
 	- Mert rám is vigyázniuk kell, ugye? 
 	- Mert önre is vigyáznunk kell, Lady Eileen. 
 	Bundle az előbb fölállt. Most tanácstalanul toporgott. Eddig a főfelügyelőnek kedvezett a lapjárás. De most eszébe jutott valami, hát még egy próbát tett. 
 	- Azt imént azt mondtam, az amatőr megtehet olyasmit is, amit egy hivatásos nem. Maga nem cáfolta. Mert ön becsületes ember, Battle főfel­
 	ügyelő. És tudta, hogy igazam van. 
 	- Folytassa - sürgette Battle. 
 	 86 
 	
 	- ^himneysben hagyta, hogy segítsek. Most miért nem engedi? 
 	Battle mintha elgondolkozott volna a dolgon. 
 	- Ismer engem, Battle főfelügyelő - bátorodott föl Bundle a hallgatásától. - Mindenbe beleütöm az orromat. Minden lében kanál vagyok. De higy-gye el, nem akarom megnehezíteni a dolgukat, nem avatkozom olyasmibe, amihez maguk sokkal jobban értenek. Ha viszont van valami, amire egy amatőr is képes, kérem, azt bízza rám. 
 	Megint csönd volt. 
 	- Ez egyenes beszéd, Lady Eileen. De valamit meg kell mondanom. Amit javasol, nagyon veszélyes. És ha én azt mondom, hogy veszélyes, nyugodtan elhiheti. 
 	- Tudom - közölte Bundle. - Nem vagyok ostoba. 
 	- Nem - mondta Battle felügyelő. - Még egyetlen ifjú hölgyet sem ismertem, aki ilyen kevéssé az. Megmondom, mit teszek, Lady Eileen. Adok önnek egy kis útmutatást. Mégpedig azért, mert sose tartottam sokra azt a jelszót, hogy „Fő a biztonság". Véleményem szerint jobb lenne, ha az autóbusz minél előbb elütne mindenkit, aki egész életében arra vigyáz, hogy el ne üsse egy autóbusz, és egyszer s mindenkorra végezne vele. Az ilyen ember úgyse ér semmit. 
 	A konvencionális Battle főfelügyelő szájából olyan meghökkentően hangzott ez a figyelemre méltó kijelentés, hogy Bundle-nak elállt a lélegzete. 
 	- Miféle útmutatást akart adni? - kérdezte végül. 
 	- Ismeri Mr. Eversleight, ugye? 
 	- Hogy ismerem-e Bilit? Persze, hogy ismerem, de hát mi...? 
 	 87 
 	
 	- Azt hiszem, Mr. Bili Eversleightől mindent megtudhat, amire a Hét Számlappal kapcsolatban kíváncsi. 
 	-Bili tud róla?  Bili? 
 	- Azt én nem mondtam. Ön azonban igen gyors észjárású ifjú hölgy, és alighanem meg fogja tudni tőle, amit akar. De most aztán -jelentette ki határozottan - egy árva szóval sem mondok többet. 
 	 88 
 	
 	TIZENEGYEDIK FEJEZET 
 	 Vacsora Bill-lel 
 	Másnap este Bundle nagy várakozással indult a megbeszélt találkozóra. 
 	Bili kitörő lelkesedéssel üdvözölte. 
 	Bili  igazán kedves fiú - gondolta magában Bundle. - Olyan, mint egy nagy, lompos kutya, amelyik azt se tudja, hová legyen örömében, hogy látja az embert. 
 	- Remekül nézel ki, Bundle - áradozott boldog vakkantásokkal az eb. - El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy látlak. Osztrigát rendeltem ... ugye szereted az osztrigát? Egyébként mi újság? Mi a csudának penészedtél ilyen sokáig külföldön? Jól mulattál? 
 	- Dehogyis, szörnyű volt - mondta Bundle. -
 	Egyszerűen pocsék. Csupa vénséges vén, beteg ezredes, aki csak vánszorog a napon, meg fürge, aszott vénkisasszony, aki a könyvtárakat meg a templomokat igazgatja. 
 	- Én beérem Angliával - jelentette ki Bili. -
 	Nem szeretem ezt a külföldre rohangálást... legfeljebb, ha Svájcról van szó. Svájc rendes hely. 
 	Azon gondolkozom, hogy karácsonyra odamegyek. Nincs kedved velem jönni? 
 	- Majd meglátom. És veled mi újság mostanában, Bili? 
 	Ez meggondolatlan kérdés volt. Bundle merő udvariasságból tette föl, és bevezetőnek szánta a valódi beszélgetéshez. De Bili csak erre várt. 
 	 89 
 	
 	- Epp erről akartam beszélni veled. Te olyan okos vagy, Bundle, ki akarom kérni a tanácsodat. 
 	Ismered „Az ördög bújjon beléd" című operettet? 
 	- Igen. 
 	- Akkor most figyelj ide, ilyen piszkos ügyet még nem hallottál. Jézusom, az a színházi népség! Van ott egy lány... amerikai... egyszerűen fantasztikus... 
 	Bundle-nak elnehezült a szíve. Bili kifogyhatatlan volt hölgyismerőseinek sérelmeiből... végeláthatatlan sorban követték egymást, semmi nem állhatott útjukba. 
 	- Szóval ez a lány, a neve Babé St. Maur... 
 	- Kíváncsi vagyok, honnan szedte! - jegyezte meg Bundle csípősen. 
 	- A  Ki kicsodából - válaszolta Bili lelkiismeretesen. - Felütötte, és behunyt szemmel rábökött egy oldalra. Ügyes, nem? Az igazi neve Goldschmidt vagy Abrameier... szóval valami képtelenség. 
 	- Na persze. 
 	- Szóval Babé St. Maur belevaló teremtés. És izmos. Az egyik volt a nyolc lány közül, akik az élő 
 	hidat alkották... 
 	- Ide figyelj, Bili - szólt közbe Bundle kétségbeesetten -, tegnap délelőtt Jimmy Thesigernél jártam. 
 	- Ajó öreg Jimmy- mondta Bili. - Szóval, mint mondtam, Babé nagyon belevaló lány. Másképp nem is boldogul az ember manapság. Ha élni akarsz, légy erőszakos, mindig ezt mondja. És hidd el, érti a módját. Jól játszik... fantasztikusan játszik. „Az ördög bújjon beléd"-ben nem sok lehetőséget kapott... elsikkadt a sok csinos lány közt. 
 	Kérdeztem is tőle, miért nem próbál szerencsét a komoly színháznál... tudod, mint a „Mrs. Tanque-ray" meg ilyesmik... de csak nevetett... 
 	 90 
 	
 	- Találkoztál Jimmyvel egyáltalán? 
 	- Láttam ma reggel. Hol is tartottam? Ja igen, a csetepatéról még nem is beszéltem. Én mondom neked, féltékenységről van szó... színtiszta, kicsinyes féltekenykedésröl. A másik lány fele olyan csinos sincs, mint Babé, és ezt nagyon jól tudja. Ezért aztán hátba támadta... 
 	Bundle beletörődött a sorsába, és megadóan végighallgatta, miképp fajultak a dolgok odáig, hogy Babé St. Maurt rövid úton eltávolították „Az ördög bújjon beléd" szereplőgárdájából. Hosszú történet volt. 
 	- Igazad van - mondta Bundle, mikor Bili végre szünetet tartott, hogy lélegzetet vegyen és fogadja a részvétnyilvánítást -, gyalázatos dolog. Nyilván nagyon sok a féltékenykedés... 
 	- Az egész színházi világot szétzülleszti. 
 	- Kétségtelenül. Mondott Jimmy valamit arról, hogy jövő héten le akar menni az Abbeybe? 
 	Bili most először figyelt oda rá. - Telebeszélte a fejemet valami halandzsával, és azt akarta, adjam be Coddersnek is. Hogy a konzervatív eszmék szolgálatába akar állni. De hát ez szörnyen kockázatos, Bundle. 
 	- Szamárság. Ha George rájön a dologra, nem rád lesz dühös. Jimmy téged is becsapott, ennyi az egész. 
 	- Nem erről van szó - tiltakozott Bili. - Jimmynek átkozottul kockázatos. Észre sem veszi, s máris ott találja magát mondjuk Kelet-Tootingban, aztán puszilgathatja a csecsemőket, meg mondhatja a beszédeket. Neked fogalmad sincs, milyen rámenős Codders, és milyen kibírhatatlanul célratörő. 
 	- Hát, ezt a kockázatot vállalni kell - mondta Bundle. - Jimmy tud vigyázni magára. 
 	 91 
 	
 	- Te nem ismered Codderst - ismételte Bili. 
 	- Ki lesz ott azon az összejövetelen, Bili? Érdekes lesz? 
 	- A, csak a szokásos szörnyű népség. Például Mrs. Macatta. 
 	- A képviselőnő? 
 	- Az hát, tudod, aki örökösen afféléken lovagol, hogy „Szociális gondoskodás", meg „Tiszta tej", meg „Mentsétek meg a gyermekeket". Képzeld el, ha rászáll a szegény öreg Jímmyre. 
 	- Ne törődj Jimmyvel. Folytasd. 
 	- Aztán ott van az a magyar nő, az úgynevezett Fiatal Magyaroktól. Valami kimondhatatlan nevű 
 	grófnő. Vele nincs semmi baj - nyelt nagyot Bili, mintha zavarban volna; Bundle figyelmét nem kerülte el, milyen idegesen morzsolgatja ujjai közt a kenyeret. 
 	- Fiatal és szép? - kérdezte tapintatosan. 
 	- Igen. 
 	- Nem is tudtam, hogy George érdeklődik a női szépség iránt. 
 	- Dehogyis érdeklődik. A grófnő valami csecsemőétkeztetést vagy mit szervezett Budapesten. 
 	Persze találkozni akar Mrs. Macattával. 
 	- És még ki lesz ott? 
 	- Sir Stanley Digby... 
 	- A légügyi miniszter? 
 	- Igen. Meg a titkára, Terence O'Rourke. 
 	Egyébként belevaló fickó... legalábbis az volt, amikor még repült. Aztán Herr Eberhard, egy kibírhatatlan német. Fogalmam sincs, kicsoda, de mindig szörnyű nagy hűhót csapunk körülötte. 
 	Kétszer kellett elvinnem ebédelni, és mondhatom, Bundle, nem volt tréfadolog. Nem is hasonlít a követségi fickókhoz; azok igazán rendesek. Ez a pofa viszont szürcsöli a levest és késsel eszi a 92 
 	
 	borsót. Ráadásul rágja a körmét a nyomorult... 
 	csak úgy falja. 
 	- Elég ronda szokás. 
 	- ügye? Azt hiszem, feltalál valamiket vagy ilyesmi. Hát ez minden. Ja, és persze Sir Oswald Coote. 
 	- Meg Lady Coote? 
 	- Azt hiszem, ő is ott lesz. 
 	Bundle pár percig töprengett. Bili névsora elgondolkoztató volt, de ő most nem ért rá töprengeni rajta. 
 	- Mondd csak, Bili - tért át sietve a következő 
 	témára -, mi ez a Hét Számlap-ügy? 
 	Bili szörnyű zavarba jött. - Nem értem, miről beszélsz - mondta. Szaporán pislogott, kerülte Bundle tekintetét. 
 	- Ne butáskodj - szólt rá szigorúan Bundle. -
 	Nekem azt mondták, mindent tudsz róla. 
 	- Miről? 
 	Szemmel láthatólag csak megjátszotta magát. 
 	Bundle más hangot ütött meg. 
 	- Nem értem, miért titkolózol - mondta panaszosan. 
 	- Nincs mit eltitkolni. Már nem jár oda senki. 
 	Múló divat volt. 
 	Ez rejtélyesen hangzott. 
 	- Mennyi mindenből kimarad az ember, ha nincs itthon - jegyezte meg Bundle csüggedten. 
 	- Nem sokat veszítettél - mondta Bili. - Mindenki csak azért ment oda, hogy elmondhassa, ott járt. Valójában unalmas volt, és fogalmad sincs, mennyire meg lehet unni a sült halat. 
 	- Hová ment mindenki? 
 	- Természetesen a Hét Számlap Klubba - me-it'dt rá Bili. - Arról kérdeztél, nem? 
 	- Fogalmam sem volt, hogy így hívják. 
 	 93 
 	
 	- Azelőtt afféle nyomornegyed volt a Totten-ham Court Road környékén. Aztán lebontották és rendbe tették. De a Hét Számlap Klub meg­
 	őrizte a régi hangulatot. Sült hal meg sült krumpli. Minden csupa piszok. Afféle East End-i látványosság, de útba esik, amikor az ember kijön a színházból. 
 	- Gondolom, valami lokál - mondta Bundle. -
 	Tánc meg ilyesmi. 
 	- Persze. Szörnyen vegyes közönség. Nem valami elegáns hely. Művészek, tudod, meg mindenféle nők, és elvétve néhány magunkfajta. Összevissza fecsegnek, de szerintem csak a szájuk jár, azért lármáznak, hogy érdekesebb legyen a hely. 
 	- Akkor jó. Ma este odamegyünk. 
 	- Nem tartom szerencsés ötletnek - jött Bili ismét zavarba. - Mondtam, hogy már kiment a divatból. Be se teszi a lábát oda senki. 
 	- Mi betesszük. 
 	- Nem fog tetszeni neked, Bundle. Hidd el. 
 	- A Hét Számlap Klubba viszel, Bili, nem máshová. És szeretném tudni, minek kéreted magad ennyit. 
 	- Én? Kéretem magam? 
 	- De mennyire! Mi az a bűnös titok? 
 	- Bűnös titok? 
 	- Ne ismételgesd örökösen, amit mondtam. 
 	Időt akarsz nyerni vele. 
 	- Szó sincs róla - méltatlankodott Bili. - Csak éppen... 
 	- Nos? Tudom, hogy van valami. Te semmit sem tudsz eltitkolni. 
 	- Nekem nincs titkolnivalóm. Csak éppen... 
 	- Szóval? 
 	- Hosszú történet... Tudod, egy este elvittem oda Babé St. Maurt. 
 	 94 
 	
 	- Jaj! Már megint Babé St. Maur. 
 	- Miért ne? 
 	- Nem tudtam, hogy róla van szó... - nyomott el Bundle egy ásítást. 
 	- Szóval, odavittem Babe-et. Ő meg a fejébe vette, hogy homárt akar enni. A hónom alá csaptam a homárt... 
 	Hosszú történet volt... A homárt végül széttépték egy csatában, mely Bili és egy alacsonyabb társadalmi helyzetű, vadidegen fickó közt tört ki. 
 	- Értem - figyelt oda Bundle megint. - Összeverekedtetek? 
 	- Igen, de hát a homár az enyém volt. Én vettem meg, én fizettem ki. Igazán jogosan... 
 	- Persze, hogyne - vágott közbe sietve Bundle. 
 	- De ezt már mindenki elfelejtette. Én különben sem szeretem a homárt. Úgyhogy gyerünk. 
 	- Razzia is lehet. Az emeleten kártyabarlang van. 
 	- Legfeljebb apa kénytelen lesz feljönni, és letenni értem az óvadékot. Gyere már! 
 	Bili mintha még mindig vonakodott volna, Bundle azonban hajthatatlan volt, és rövidesen taxin száguldottak céljuk felé. 
 	A hely nagyjából megfelelt Bundle elképzeléseinek. Megjegyezte a szűk utcában álló, magas épület házszámát: Hunstanton Street 14. 
 	Különös módon Bundle ismerősnek találta a férfit, aki ajtót nyitott. Az ő láttára mintha összerezzent volna, de Bilit nyilvánvalóan felismerte, és tiszteletteljesen üdvözölte. Magas, szőke férfi volt, beteges, vérszegény ábrázatú, kissé ravasz tekintetű. Vajon hol látta már, törte a fejét Bundle. 
 	Bili közben visszanyerte lelki egyensúlyát, és vidáman bolondozott. Táncoltak az alagsorban, 95 
 	
 	ahol akkora volt a füst, hogy az embereket csak kék ködön át lehetett látni. Mindent átjárt a sült hal szaga. 
 	A falon elnagyolt szénvázlatok lógtak, egyikmásik igazán tehetséges munka. A társaság nagyon vegyes volt. Méltóságteljes külföldiek, felékszerezett zsidó nők, egy-két valódi előkelőség és jó néhány hölgy, aki a világ legősibb mesterségét űzte. 
 	Bili hamarosan fölvezette Bundlet az emeletre. 
 	A beteges képű férfi ott őrködött, hiúz szemmel figyelte, ki lép be a kártyaszobába. 
 	- Hát persze - ismert rá Bundle -, milyen ostoba vagyok! Alfréd második inas volt Chimneysben. Hogy van, Alfréd? 
 	- Köszönöm a kérdését, milady, nagyon jól. 
 	- Mikor ment el Chimneysből, Alfréd? Jóval a visszaérkezésünk előtt? 
 	- Körülbelül egy hónapja, milady. Igen jó lehetőség adódott, kár lett volna elszalasztani. 
 	- Itt nyilván jó fizetést kap - jegyezte meg Bundle. 
 	- Nem panaszkodhatom, milady. 
 	Bundle belépett a kártyaszobába. Az volt a benyomása, itt zajlik a klub valódi élete. Igen nagyban játszanak, állapította meg azonnal, s a két asztal körül vérbeli játékosok ülnek. Sasszeműek, nyúzottak, vérükben van a játékszenvedély. 
 	Körülbelül fél órát töltöttek ott. Aztán Bili elvesztette a türelmét. 
 	- Gyerünk innen, Bundle, menjünk táncolni. 
 	Bundle beleegyezett. Itt nem volt több látnivaló. 
 	Megint lementek. Táncoltak még egy fél órát, halat meg sült krumplit ettek, aztán Bundle közölte, hogy szeretne hazamenni. 
 	- De hát még korán van - tiltakozott Bili. 
 	 96 
 	
 	- Egyáltalán nincs korán. Különben is, holnap mozgalmas napom lesz. 
 	- Mire készülsz? 
 	- Az attól függ - jelentette ki titokzatosan Bundle. - De annyit mondhatok, Bili, nem fogok tétlenkedni. 
 	- Sose szoktál - jegyezte meg Mr. Eversleigh. 
 	 97 
 	
 	TIZENKETTEDIK FEJEZET 
 	 Nyomozás Chimneysben 
 	Bundle a vérmérsékletét semmi esetre sem az apjától örökölte, akinek legjellemzőbb tulajdonsága a fölöttébb szeretetreméltó restség volt. Lánya viszont - mint Bili Eversleigh igen találóan megjegyezte - sohasem tétlenkedett. 
 	A Bill-Iel töltött este után Bundle tettvággyal telve ébredt. Három különböző haditervet is készített, mind a hármat véghez akarta vinni még aznap, s attól tartott, némiképp korlátozzák majd az idő és tér határai. 
 	Szerencsére nem szenvedett Gerry Wade, Ronny Devereux és Jimmy Thesiger fogyatékosságában, hogy nem tudtak fölkelni reggel. Koránkelés dolgában még maga Sir Oswald sem talált volna Bundle-ben kivetnivalót. Fél kilenckor már megreggelizett, és Chimneys felé száguldott a Hispanóban. 
 	Apja látható elégedettséggel fogadta. - Sose tudom, mikor bukkansz fel - jegyezte meg. - De így legalább nem kell telefonálnom, úgyis utálok. 
 	Melrose ezredes tegnap itt járt a halottszemle miatt. 
 	Melrose ezredes a megyei rendőrfőnök volt, és Lord Caterham régi barátja. 
 	- Ronny Devereux ügyében? Mikor lesz? 
 	- Holnap. Tizenkettőkor. Melrose érted jön. Mivel te találtad meg a holttestet, vallomást kell tenned, de azt mondta, nincs mitől félned. 
 	- Mi a csudáért félnék? 
 	 98 
 	
 	- Tudod, Melrose kissé régimódi - mentegette Lord Caterham. 
 	- Szóval tizenkettőkor - mondta Bundle. -
 	Rendben. Ott leszek, ha még élek. 
 	- Van valami okod rá, hogy az ellenkezőjére számíts? 
 	- Az ember sose tudhatja. A modern életmód nagyon igénybe veszi az embert... az újságok mindig ezt írják. 
 	- Erről jut eszembe, George Lomax meghívott az Abbeybe jövő hétre. Persze nem fogadtam el. 
 	- Jól tetted. Nem kell mindenféle gyanús ügyekbe keveredned. 
 	- Gyanús ügyekre van kilátás? - támadt fel Lord Caterham érdeklődése. 
 	- Hát... figyelmeztető levelek meg effélék, hiszen tudod - mondta Bundle. 
 	- Hátha megölik George-ot - mondta Lord Caterham reménykedve. - Mit gondolsz, Bundle... 
 	nem lenne jobb, ha mégiscsak elmennék? 
 	- Zabolázd meg vérszomjas ösztöneidet, és maradj szépen itthon - szólt határozottan Bundle. 
 	- Én meg beszélek Mrs. Howell-lel. 
 	Mrs. Howell a házvezetőnő volt: a méltóságteljes hölgy, aki oly félelemmel töltötte el Lady Coote szívét. Bundle azonban cseppet sem félt tőle; Mrs. 
 	Howell egyébként mindig Miss Bundle-nak hívta, még abból az időből, amikor a hosszú lábú, pajkos kislány Chimneysben tartózkodott, mielőtt apja örökölte volna a címet. 
 	- Tudja mit, Howelly? - mondta Bundle. -
 	Igyunk egy csésze jó sűrű kakaót, és közben mondja el az itthoni híreket. 
 	Könnyűszerrel megtudott mindent, amire kíváncsi volt, és elraktározta az agyában: 99 
 	
 	Két új konyhalány, falubeliek, itt nincs mit keresni. Új harmadik szobalány, az első szobalány unokahúga. CIgy látszik, ez is rendben van. A jelek szerint Howelly alaposan megfélemlítette szegény Lady Coote-ot. Kitelik tőle. 
 	- Sose gondoltam volna, hogy még eljön a nap, mikor azt kell megérnem, hogy Chimneysben idegenek laknak, Miss Bundle. 
 	- Az embernek haladnia kell a korral - mondta Bundle. - Szerencse lesz, Howelly, ha arra nem kerül sor, hogy az udvarházban kelendő lakásokat alakítanak ki, pompás közös létesítmények használati jogával. 
 	A reakciós Mrs. Howell arisztokratikus hátán végigfutott a hideg. 
 	- Még sose találkoztam Sir Oswald Coote-tal -
 	jegyezte meg Bundle. 
 	- Sir Oswald kétségtelenül igen eszes úriember 
 	- jelentette ki Mrs. Howell hűvösen. 
 	Sir Oswald nem lehetett valami népszerű a személyzet körében, gondolta Bundle. 
 	- Természetesen mindent Mr. Bateman intézett - folytatta a házvezetőnő. - Nagyon rátermett fiatalember. Kétségtelenül igen rátermett fiatalember, és érti a dolgát. 
 	Bundle Gerald Wade halálára terelte a szót. 
 	Mrs. Howell boldogan beszélt róla, minduntalan szánakozó felkiáltásokat hallatott a szerencsétlen fiatal úriemberről, de nem mondott semmi újat. 
 	Bundle rövidesen búcsút vett Mrs. Howelltől, és lement a földszintre. Haladéktalanul csöngetett Tredwellért 
 	- Mondja, Tredwell, mikor vált meg tőlünk Alfréd? 
 	- Körülbelül egy hónappal ezelőtt, milady. 
 	- Miért? 
 	700 
 	
 	- Saját kérésére, milady. Azt hiszem, Londonba ment. Semmi kivetnivalót nem találtam a munkájában. Azt hiszem, milady, elégedett lesz az új inassal, Johnnal. Érti a dolgát, és nagyon igyekszik mindenkinek a megelégedésére tenni. 
 	- Honnan jött? 
 	- Kitűnő ajánlóleveleket hozott, milady. Legutóbb Lord Mount Vernonnál volt szolgálatban. 
 	- Ertem - mondta Bundle elgondolkozva. 
 	Eszébe jutott, hogy Lord Mount Vernon éppen Kelet-Afrikában vadászik. - Johnnak mi a másik neve, Tredwell? 
 	- Bower, milady. 
 	Tredwell egy-két percig várakozott még, aztán látva, hogy Bundle-nak nincs több kérdése, szótlanul távozott. Bundle tovább töprengett. 
 	Aznap, mikor megérkezett, John nyitott ajtót neki, és Bundle azóta is szemmel tartotta, bár észrevétlenül. A jelek szerint tökéletes inas volt, kitűnően képzett, kifejezéstelen arcú. Talán valamivel katonásabban viselkedett, mint a legtöbb inas, és mintha lett volna valami különös a tarkója formájában. 
 	De hát ezek a részletek, gondolta Bundle, aligha tartoznak ide. Összevont szemöldökkel nézte az itatóst maga előtt. Ceruza volt a kezében, és szórakozottan leírta a Bower nevet többször egymás után. 
 	Hirtelen eszébe jutott valami, és megállt a keze a levegőben, úgy meredt a névre. Megint csöngetett Tredwellért. 
 	- Mondja csak, Tredwell, hogy írja Bower a nevét? 
 	- B-A-CJ-E-R, milady. 
 	- Ez nem angol név. 
 	- Azt hiszem, svájci származású, milady. 
 	 101 
 	
 	- Ertem. Köszönöm, Tredwell. 
 	Dehogyis svájci. Német! Az a katonás tartás, az a lecsapott tarkó. És két héttel Gerry Wade halála előtt jött Chimneysbe. 
 	Bundle fölállt. Itt nincs több tennivalója. Ideje valóban munkához látni. Megkereste az apját. -
 	Megint elmegyek - közölte. - Meglátogatom Marcia nénit. 
 	- Meglátogatod Marciát? - ámult el Lord Caterham. - Szegény gyerek, ebbe hogyan rángattak bele? 
 	- Most az egyszer saját elhatározásomból megyek. 
 	Apja csodálkozva nézett rá. Felfoghatatlannak tartotta, hogy bárkinek kedve támadjon szembenézni az ő félelmetes sógornőjével. Marcia, Caterham márkiné, Lord Caterham elhunyt Henry bátyjának özvegye fölöttébb kiváló személyiség volt. 
 	Lord Caterham nem tagadta, hogy nagyszerű felesége volt Henrynek, akiből valószínűleg sose lett volna külügyminiszter, ha Marcia nincs mellette. 
 	De azért mindig úgy érezte, hogy Henry korai halála maga volt a megváltó kegyelem. 
 	Bundle ostoba módon maga dugja be a fejét az oroszlán szájába, gondolta. - Ide figyelj - szólt. -
 	Nem hiszem, hogy ez jó ötlet. Isten tudja, mi lehet még belőle. 
 	- Remélem, az, amit én akarok - mondta Bundle. - Minden rendben lesz, apa, ne félts engem. 
 	Lord Caterham felsóhajtott, és kényelmesebben elhelyezkedett a székében. Ismét elmerült a Föld tanulmányozásában. 
 	- Elnézést - dugta be újra a fejét pár perc múlva Bundle. - Szeretnék valamit kérdezni tőled. 
 	Sir Oswald Coote micsoda? 
 	 102 
 	
 	- Mondtam már... gőzhenger. 
 	- Nem úgy értem, hogy milyen benyomást tett rád a személye, hanem hogy min gazdagodott meg... nadrággombokon, rézágyakon vagy min? 
 	- Ja úgy! Acélon. Acél és vas. Az övé a legnagyobb acélmű, vagy minek hívják, Angliában. Persze már nem személyesen igazgatja. Hanem valami társaság vagy társaságok. Engem is bejuttatott egy igazgatóságba. Remek üzlet: semmi dolgom, csak hogy évente egyszer-kétszer bemenjek a városba valamelyik Canton Street-i vagy Liverpool Street-i szállodába, és üljek egy asztal körül, amelyen szép új itatóspapír van. Aztán Coote vagy valamelyik nagyokos mond egy beszédet, ami tele van számokkal, de szerencsére nem kell rá odafigyelnem... és képzeld, legtöbbször még egy átkozottul jó ebédet is adnak. 
 	Bundle-t nem érdekelték Lord Caterham ebédjei, úgyhogy meg sem várta a mondat végét Londonba menet a kocsiban megpróbálta összerakni, amit megtudott. 
 	Úgy vélte, az acél meg a gyermeksegélyezés nem illik össze. Tehát az egyik csak porhintés... 
 	nyilván az utóbbi. Mrs. Macattát és a magyar grófnőt máris kihúzhatja. Őket csak álcázásul hívták meg. Az egész ügy pillére a kevéssé rokonszenves Herr Eberhard. Nem látszott olyasfajta embernek, akit George Lomax normális körülmények között meghívna. Bili homályosan említette, hogy feltalált ezt-azt. Aztán ott volt a légügyi miniszter, meg Sir Oswald Coote, az acélmágnás. Ez szépen egybevágott. 
 	Nem volt értelme tovább találgatni, így Bundle inkább azzal foglalkozott, hogyan folytassa le a megbeszélést Lady Caterhammel. 
 	 103 
 	
 	A hölgy óriási, nyomasztó házban lakott London egyik előkelő terén. A vendéget pecsétviasz, madáreledel és hervadó virágok illata fogadta. Lady Caterham igazi nagyasszony volt... a szó minden értelmében. Inkább fejedelmi termetű, mint testes. 
 	Nagy, horgas orrán aranykeretes csíptetőt viselt, felső ajkát alig észrevehető bajusz árnyékolta. 
 	Kissé elcsodálkozott, amikor unokahúgát megpillantotta, de azért kegyesen odanyújtotta neki fagyos arcát; Bundle kötelességtudóan megcsókolta. 
 	- Igazán váratlan meglepetés, Eileen - állapította meg hűvösen Lady Caterham. 
 	- Csak most jöttünk vissza, Marcia néni. 
 	- Tudom. Apád hogy van? Mint mindig? -
 	kérdezte kissé lenézően. Nem volt nagy véleménnyel Alastair Edward Brentről, Caterham kilencedik márkijáról. Ha ismerte volna a kifejezést, szánalmas baleknak minősítette volna. 
 	- Apa nagyon jól van. Odalent maradt Chimneysben. 
 	- Csakugyan? Tudod, Eileen, én soha nem értettem egyet Chimneys bérbeadásával. Azok történelmi falak, több szempontból is. Nem volna szabad lealacsonyítani őket. 
 	- Henry bácsi idején csodálatos lehetett -
 	mondta kis sóhajjal Bundle. 
 	- Henry mindig tisztában volt a kötelezettségeivel - közölte Henry özvegye. 
 	- Ha elgondolom, kik fordulhattak meg ott -
 	áradozott Bundle. - Európa legnagyobb államfér-fiai. 
 	- Bízvást elmondható, hogy történelem formálódott azok közt a falak közt nemegyszer - sóhajtott fel Lady Caterham. - Bárcsak a te apád... -
 	csóválta a fejét szomorúan. 
 	 104 
 	
 	- Apát untatja a politika - mondta Bundle -, holott szerintem a világ legizgalmasabb tudománya. Különösen, ha az ember belülről ismeri. -
 	Pirulás nélkül adta elő az érzelmeit szégyentelenül meghazudtoló vallomást. 
 	- Ezt örömmel hallom - nézett rá nagynénje kissé csodálkozva. - Mindig azt hittem, Eileen, hogy téged csak a manapság divatos örömhajhá-
 	szás érdekel. 
 	- így is volt - mondta Bundle. 
 	- (gaz, nagyon fiatal vagy még - gondolkozott el Lady Caterham. - De a te lehetőségeiddel, és ha megfelelő házasságot kötsz, napjaink egyik vezető politikai szalonját viheted. 
 	Bundle kicsit megrémült. Egy pillanatig attól félt, nagynénje mindjárt előhúz egy megfelelő 
 	férjet. 
 	- De olyan ostobának érzem magam - panaszkodott -, hisz szinte semmit sem tudok. 
 	- Ezen könnyen segíthetünk- élénkült föl Lady Caterham. - Tőlem annyi szakirodalmat kaphatsz, amennyit csak akarsz. 
 	- Köszönöm, Marcia néni - mondta Bundle, és máris újabb támadásra indult. - Mondd csak, ismered Mrs. Macattát? 
 	- Hogyne ismerném. Rendkívül tiszteletreméltó asszony, és ragyogó elme. Én általánosságban nem értek egyet azzal, hogy nök képviselőnek jelöltessék magukat. Ennél nőiesebb módon is érvényesíthetik a befolyásukat. - Elhallgatott, kétségtelenül arra gondolt, milyen nőies módon vette rá vonakodó férjét, hogy a politika küzdőterére lépjen, és milyen káprázatos siker koronázta kettőjük erőfeszítéseit. - De hát változnak az idők. És Mrs. Macatta kétségtelenül nemzetközi jelentőségű munkát végez, amelynek igen nagy hasznát 705 
 	
 	latja a nőtársadalom egésze. Azt hiszem, joggal állíthatom, hogy nőhöz méltó tevékenység. Feltétlenül találkoznod kell vele. 
 	- A jövő héten ott lesz George Lomax összejövetelén. Apát meghívta George, de ő természetesen nem megy el. Az viszont eszébe sem jutott, hogy engem is meghívjon - sóhajtott fel Bundle gyászosan. - Gondolom, túlságosan ostobának tart. 
 	CJnokahúga előnyére változott, gondolta Lady Caterham. Talán szerelmi csalódás érte? Lady Caterham véleménye szerint a szerelmi csalódás gyakran a fiatal lányok javára válik. Komolyabban veszik tőle az életet. 
 	- Azt hiszem, George Lomaxnak eszébe sem jut, hogy te... mondhatjuk így: felnőttél. Majd én beszélek vele, Eileen drágám. 
 	- Nem kedvel engem - panaszkodott Bundle. 
 	- Úgysem hív meg, tudom. 
 	- Ostobaság - jelentette ki Lady Caterham. -
 	Bízd csak rám. Ilyen kicsi kora óta ismerem George Lomaxot - mutatott egy merőben képtelen magasságot. - Boldog lesz, ha szívességet tehet nekem. És kétségtelenül belátja, milyen életbevágóan fontos, hogy a mi társadalmi osztályunk ifjú hölgyei szívükön viseljék hazájuk érdekeit. 
 	„Halljuk, halljuk", mondta kis híján Bundle, de aztán visszafogta magát. 
 	- Akkor most keresek neked valami szakirodalmat - állt fel Lady Caterham. - Miss Connor -
 	kiáltotta átható hangon. 
 	A csinos titkárnő rémült arccal rohant be. Lady Caterham utasításokat adott neki. Bundle nemsokára egész nyaláb mérhetetlenül unalmasnak látszó irodalommal indult vissza kocsiján a Brook Streetre. 
 	 106 
 	
 	Következő lépése az volt, hogy felhívta Jimmy Thesigert. 
 	- Győzelem - kezdte Jimmy diadalmasan. -
 	Bár szörnyű nehéz dolgom volt Bill-lel. Azt vette abba a nehéz fejébe, hogy bárány leszek a farkasok között. De végre sikerűit jobb belátásra bírnom. Most itt van nálam egy halom hogyishívják, azokat bújom. Tudja, országgyűlési jelentések meg fehér könyvek. Szörnyű unalmas... de hát tisztességes munkát kell végeznem. Hallott már a Santa Fé-i határvitáról? 
 	- Soha életemben - vallotta be Bundle. 
 	- Ennek különös figyelmet szentelek. Évekig tartott és nagyon bonyolult volt. Ez lesz a témám. 
 	Az embernek manapság szakosodnia kell. 
 	- Nálam is van egy halom ilyesmi - mondta Bundle. - Marcia nénitől kaptam. 
 	- Kitől? 
 	-Marcia nénitől... apa sógornőjétől. Nagyon ért a politikához. Az a helyzet, hogy meghívat majd George összejövetelére. 
 	- Igazán? Nagyszerű. - Kis szünet támadt. -
 	Talán jobb lesz, ha erről nem szólunk Loraine-nek 
 	- mondta aztán Jimmy. 
 	- Talán jobb. 
 	- Tudja, lehet, hogy ő sem akarna kimaradni. 
 	Pedig hát távol kell tartanunk onnan. 
 	- Hát persze. 
 	- Mégsem lehet egy ilyen lányt ekkora veszélynek kitenni! 
 	Mr. Thesigernek nem erős oldala a tapintat, gondolta Bundle. Az a kilátás, hogy  ő veszélybe sodródik, a jelek szerint egy cseppet sem nyugtalanítja. 
 	- Itt van még? - kérdezte Jimmy. 
 	- Igen, csak elgondolkoztam. 
 	 107 
 	
 	- Ertem. Mondja, ott lesz holnap a halottszemlén? 
 	- Ott. Maga is? 
 	- Igen. Erről jut eszembe, benne van az esti lapokban. De nagyon eldugva. Furcsa... azt hittem, óriási port ver föl. 
 	- Aha... én is. 
 	- Hát akkor - mondta Jimmy- folytatom a házi feladatomat. Épp ott tartok, hogy Bolívia jegyzéket küldött nekünk. 
 	- Gondolom, én is jobban teszem, ha nekilátok a magam kis gyűjteményének - mondta Bundle. 
 	- Egész este biflázni fog? 
 	- Azt hiszem. És maga? 
 	- Valószínűleg én is. Jó éjszakát. 
 	Mindketten arcátlanul hazudtak. Jimmy Thesiger nagyon jól tudta, hogy Loraine Wade-et viszi el vacsorázni. 
 	Bundle pedig alighogy letette a kagylót, szedett-vedett ruhadarabokba bújt, az igazat megvallva a szobalánya holmijába. Amint elkészült, gyalog indult útnak, s azon töprengett, vajon busszal vagy metróval jut el könnyebben a Hét Számlap Klubhoz. 
 	708 
 	
 	TIZENHARMADIK FEJEZET 
 	 A Hét Számlap Klub 
 	Bundle este hat óra tájban ért oda a Hunstanton Street 14.-hez. Ebben az időben, ahogy előre látta, a Hét Számlap Klubban nem volt semmi élet. A terve egyszerű volt. Meg akarta keresni régi inasukat, Alfrédet. Biztosra vette, hogy ha megtalálja, a többi már megy, mint a karikacsapás. 
 	Tudott bánni a személyzettel: ellentmondást nem tűrő hangja rendszerint bevált; nyilván beválik most is. 
 	Csak azt nem tudta, hányan laknak a klub épületében. Természetesen szerette volna, ha minél kevesebben értesülnek a jelenlétéről. 
 	Míg azon töprengett, hogyan is lásson munkához, a probléma szinte magától megoldódott. Kinyílt a 14-es számú ház ajtaja, és kilépett Alfréd. 
 	- Jó napot, Alfréd - szólt rá Bundle nyájasan. 
 	Alfréd nagyot ugrott ijedtében. - Jaj! Jó estét, milady. Én... hirtelen meg sem ismertem ladysé-
 	gedet. 
 	Bundle magában megállapította, hogy a szobalány ruhája remekül bevált. - Beszélni akarok magával, Alfréd - tért azonnal a tárgyra. - Hová mehetünk? 
 	- Hát... az igazat megvallva, milady... én nem is tudom... ez nem valami jó környék... én... én igazán nem tudom... 
 	- Ki van a klubban? - vágott a szavába Bundle. 
 	- Pillanatnyilag senki, milady. 
 	- Akkor menjünk be. 
 	 109 
 	
 	Alfréd előszedett egy kulcsot, és kinyitotta az ajtót. Bundle belépett. Alfréd ijedten és zavartan követte. Bundle leült 
 	- Gondolom, tudja, hogy amit itt művel, az törvényellenes - nézett szúrósan a feszengő Alfrédre. 
 	- Igaz, hogy már kétszer volt razzia - vallotta be zavarában egyik lábáról a másikra állva Alfréd -, de hála Mr. Mosgorovsky ötletes megoldásának, nem találtak semmi törvénybe ütközőt. 
 	- Én nemcsak a hazárdjátékról beszélek -
 	mondta Bundle. - Van itt más is... valószínűleg sokkal több, mint hinné. Egyenes kérdést fogok föltenni, Alfréd, és őszinte választ várok rá.  Menynyit fizettek magának, hogy eljöjjön Chimneysből? 
 	Alfréd kétszer végignézett a mennyezetpárkányon, mintha onnan akarna ötletet meríteni, nyelt hármat-négyet, aztán a gyenge akaratú emberek szokása szerint megadta magát az erősebb akaratnak. 
 	- Az úgy történt, milady, hogy Mr. Mosgorovsky nagyobb társasággal Chimneysben járt egyszer, mikor a ház nyitva volt a nagyközönség előtt. Mr. 
 	Tredwell gyengélkedett... egy benőtt körme miatt nem tudott a lábára állni... így nekem kellett körülvezetnem a csoportokat. Mikor aztán végzünk és a látogatók távoznak, Mr. Mosgorovsky hátramarad, szép borravalót ad, és beszélgetni kezd velem. 
 	- És? - mondta bátorítóan Bundle. 
 	- Szóval a lényeg az volt - fogta rövidre Alfréd a történetet -, hogy száz fontot kapok, ha azonnal otthagyom a helyemet, és idejövök a klubjába. 
 	Olyan embert keres, aki a legjobb családokhoz van szokva... mert disztingvált klubot akar, mondta. És hát úgy éreztem, isten ellen való vétek lenne 110 
 	
 	visszautasítani... arról nem is beszélve, hogy az itteni bérem éppen a háromszorosa annak, amit második inasként kaptam. 
 	- Száz font! Az igen sok pénz, Alfréd. Mondtak valamit arról, hogy ki fogja betölteni a helyét Chimneysben? 
 	- Én egy kicsit nyugtalan voltam, milady, hogy azonnal ki kell lépnem. Ez nem szokás, mondtam, és alkalmatlanságot okozhat. De Mr. Mosgorovsky tudott egy fiatal fickót... aki előkelő házaknál szolgált, és bármelyik pillanatban hajlandó volt beállni. Úgyhogy megemlítettem a dolgot Mr. 
 	Tredwellnek, és minden szépen elrendeződött. 
 	Bundle bólintott. Igazolódott a gyanúja: a hadművelet nagyjából megegyezett az elképzelésével. 
 	- Ki az a Mr. Mosgorovsky? - tette föl az újabb kérdést. 
 	- Ő vezeti ezt a klubot. Orosz úriember. Rendkívül eszes úriember. 
 	Bundle egyelőre felhagyott a kérdezősködéssel. - Száz font igen sok pénz, Alfréd - tért más tárgyra. 
 	- Soha életemben nem láttam ennyit, milady -
 	válaszolta Alfréd keresetlen őszinteséggel. 
 	- Meg sem fordult a fejében, hogy ez nem tiszta ügy? 
 	- Nem tiszta, milady? 
 	- Nem bizony. És most nem a hazárdjátékról beszélek. Hanem sokkal komolyabb dologról, ügye, Albert, nem szeretne börtönbe jutni? 
 	- Isten ments! Miért mondja ezt, milady? 
 	- Tegnapelőtt a Scotland Yardon jártam -
 	mondta Bundle hatásosan. - És különös dolgokról értesültem. Szeretném, ha segítene nekem, Alfréd, és akkor... ha a dolgok rosszra fordulnak, számíthat rám. 
 	 111 
 	
 	- Boldogan megteszek minden tőlem telhetőt, milady. Persze amúgy is megtenném. 
 	- Először is át akarok vizsgálni mindent... a pincétől a padlásig. 
 	A zavart és rémült Alfréd társaságában alaposan átkutatta a házat. Semmit sem talált, amíg a kártyaszobába nem értek. Ott az egyik sarokban felfedezett egy szinte észrevehetetlen, kulcsra zárt ajtót. 
 	- Itt szoktak elmenekülni, milady - magyarázta Alfréd készségesen. - Mögötte van egy szoba, meg egy ajtó a másik utcába nyíló lépcsőházra. 
 	Arra szoktak kimenni az urak, ha razzia van. 
 	- A rendőrség erről nem tud? 
 	- Ravasz egy ajtó az, tudja, milady. Szekrénynek látszik. 
 	- Be kell jutnom - fogta el az izgalom Bundle-t. 
 	- Azt nem lehet, milady - rázta a fejét Alfréd. -
 	Mr. Mosgorovskynál van a kulcsa. 
 	- Más kulcs is van a világon - közölte Bundle. 
 	Látta, hogy az ajtón közönséges zár van, amelyet valószínűleg könnyűszerrel ki lehet nyitni egy másik ajtó kulcsával is. Elküldte a rémült Alfrédet a számba jöhető kulcsokért, aztán hozzálátott, hogy végigpróbálja őket; a negyedik illett a zárba. 
 	Bundle elfordította a kulcsot, az ajtó kinyílt, és ő 
 	belépett rajta. 
 	Kicsi, nyomorúságos helyiségben találta magát. A szoba közepén hosszú asztal, körülötte székek. Más bútor nem is volt a szobában. A kandalló két oldalán egy-egy beépített szekrény. 
 	- Ez az - bökött oda az egyikre a fejével Alfréd. 
 	Bundle megpróbálkozott a szekrényajtóval, de az zárva volt; azonnal látta, hogy itt nem boldogulna olyan könnyen. Biztonsági zár, állapította meg, csak a saját kulcsával lehet kinyitni. 
 	Í Í 2 
 	
 	- Nagyon ötletes - magyarázta Alfréd. - Ha kinyitja az ember, nincs benne semmi különös. 
 	Csak polcok, rajtuk néhány pénztárkönyv. Az ember nem is gondolná, de ha a megfelelő helyen nyomja meg, elfordul az egész. 
 	Bundle elgondolkozva nézte a szobát. Először az tűnt fel neki, hogy az ajtót, amelyen beléptek, gondosan bevonták filccel. Nyilván tökéletes a hangszigetelése. Aztán a székekre vándorolt a tekintete. Hét volt: három-három az asztal két oldalán és egy díszesebb az asztalfőn. 
 	Bundle szeme fölragyogott. Megtalálta, amit keresett. Semmi kétség, ez a titkos társaság találkozóhelye. Tökéletes megoldás. Olyan ártalmatlannak látszik... olyan könnyen be lehet jutni, épp csak át kell lépni a kártyaszobából, s meg lehet közelíteni a titkos bejáraton is... minden titkolózásra, minden óvintézkedésre kézenfekvő magyarázatul szolgál, hogy a szomszéd helyiség játékbarlang. 
 	Amíg mindezt végiggondolta, szórakozottan végighúzta ujját a kandallópárkányon. Alfréd észrevette a mozdulatot, és félreértette. 
 	- Nem talál piszkot sehol - mondta. - Mr. Mosgorovsky ma reggel utasított, hogy söpörjek össze meg töröljem le a port, és megvárta, amíg végzek. 
 	- Értem! - Bundle-nak villámgyorsan járt az agya. - Ma reggel? 
 	- Néha ki kell takarítani - mondta Alfréd. - Bár tulajdonképpen nem használják ezt a szobát. 
 	Egy perc múlva nagy megrázkódtatásban volt része. 
 	- Alfréd - mondta Bundle -, keressen nekem valami rejtekhelyet ebben a szobában. 
 	- Az lehetetlen, milady - meredt rá rémülten Alfréd. - Nagy bajba kerülnék, és elveszíteném az állásomat. 
 	 113 
 	
 	- CIgyis elveszti, ha lecsukják - közölte Bundle ridegen. - Egyébként ne féljen, senki sem tudja meg. 
 	- De hát itt nincs hely - nyöszörgött Alfréd. -
 	Nézze meg a saját szemével, milady, ha nekem nem hisz. 
 	Bundle-nak be kellett látnia: ebben van valami. 
 	Csakhogy benne kalandvágyó szív dobogott. 
 	- Ostobaság - mondta elszántan. - Kell, hogy legyen. 
 	- De hát nincs - nyöszörögte Alfréd. 
 	Keresve sem lehetett volna elrejtőzésre alkalmatlanabb szobát találni. A piszkos ablakokon kétes tisztaságú sötétítő, függöny sehol. Bundle szemügyre vette a külső ablakpárkányt: körülbelül tíz centi széles! A szobában semmi más, csak az asztal, a székek meg a szekrények. 
 	A második szekrény zárjában benne volt a kulcs. Bundle odalépett, és kitárta az ajtót. Odabent a polcokon szedett-vedett poharak és cserépedények. 
 	- A fölösleges edény, amit nem használunk -
 	magyarázta Alfréd. - Ön is láthatja, milady, itt egy macska sem bújhatna el. 
 	Bundle azonban már a polcokat vizsgálgatta. -
 	Gyatra munka - állapította meg. - Mondja csak, Alfréd, van odalent egy szekrény, ahová belökhetné ezt a sok poharat? Igen? Akkor jó. Fogjon egy tálcát és hordja le azonnal mindet. Siessen... 
 	nincs vesztegetni való időnk. 
 	- De hát az lehetetlen, milady. Meg késő is van már. Akármelyik percben megjöhetnek a szakácsok. 
 	- Mr. Mosgo... hogy is hívják, gondolom, csak később jön be. 
 	- Őt még senki se látta itt éjfél előtt. De hát milady... 
 	 114 
 	
 	- Ne fecsegjen annyit, Alfréd - vágott közbe Bundle. - Hozza azt a tálcát. Ha itt áll és vitatkozik, a végén tényleg bajba kerül. 
 	Alfréd, ahogy mondani szokták, „a kezét tördelve" távozott. Nemsokára visszatért egy tálcával, s mivel rájött, hogy hiába tiltakozik, meglepő, kétségbeesett energiával dolgozott. 
 	Bundle nem tévedett: a polcokat gyerekjáték volt kiszedni. Levette mindet, a fal mellé állította őket, és belépett a szekrénybe. 
 	- Hát, nem valami széles - állapította meg. -
 	Épphogy elférek. Csukja rám az ajtót, Alfréd... 
 	óvatosan... ez az. Menni fog. Most pedig kérek egy fúrót. 
 	- Fúrót, milady? 
 	- Azt mondtam, nem? 
 	- Én nem is tudom... 
 	- Ostobaság, kell, hogy legyen fúrója... talán még ácsfúrója is van. Ha magának nincs, akkor mehet és vásárolhat egyet. Úgyhogy jobb lesz, ha megkeresi. 
 	Alfréd távozott, és rövidesen komoly szerszámgyűjteménnyel tért vissza. Bundle fogta, amire szüksége volt, s gyorsan és ügyesen hozzálátott, hogy jobb szeme magasságában kis lyukat fúrjon. 
 	Kívülről fúrta ki a szekrényt, hogy kevésbé legyen észrevehető, és nem mert túl nagy lyukat vágni, nehogy feltűnjön valakinek. 
 	- Jó is lesz - mondta végül. 
 	- De hát, milady, jaj istenem, milady... 
 	- Tessék. 
 	- Meg fogják találni önt... ha kinyitják az ajtót. 
 	- De nem nyitják ki. Mert maga bezárja, és magával viszi a kulcsot. 
 	- És ha Mr. Mosgorovsky esetleg kéri a kulcsot? 
 	 115 
 	
 	- Akkor azt mondja, hogy elveszett - válaszolta Bundle határozottan. - De ez a szekrény úgysem érdekel senkit... csak arra való, hogy elterelje a figyelmet a másikról, és hogy annak a párja legyen. Most menjen, Alfréd, bármelyik pillanatban bejöhet valakit. Zárjon be, és vigye magával a kulcsot, aztán mikor mindenki elment, jöjjön és engedjen ki. 
 	- Rosszul lesz ladységed. El fog ájulni... 
 	- Nem szoktam elájulni - közölte Bundle. - De hozhatna egy koktélt. Semmi kétség, rám fog férni. Aztán zárja be megint a szobát... el ne felejtse... és tegyen vissza minden kulcsot abba az ajtóba, amelyikbe való. És Alfréd... ne legyen nyúlszívű. Ne felejtse el, ha rosszul sül el valami, rám számíthat. 
 	Ezzel megvolnánk- mondta magában Bundle, amikor Alfréd felszolgálta a koktélt és távozott. 
 	Attól nem félt, hogy Alfréd elárulja, mert felmondják a szolgálatot az idegei. Tudta: annál sokkal erősebb benne az önfenntartási ösztön. És a foglalkozásával jár, hogy érzelmeit el tudja rejteni a jól képzett inas álarca mögött. 
 	Bundle-t csak egyvalami nyugtalanította. Előfordulhat, hogy rosszul értelmezte a délelőtti takarítást. Márpedig akkor... Felsóhajtott a szekrény szűk terében. Nem volt valami szívderítő kilátás, hogy esetleg fölöslegesen tölt itt hosszú órákat. 
 	 116 
 	
 	TIZENNEGYEDIK FEJEZET 
 	 A Hét Számlap találkozója 
 	A legjobb lesz, ha minél gyorsabban átugrunk a következő négy óra szenvedésein. Bundle nagyon szűknek találta a helyet, ügy számított, hogy ha lesz megbeszélés, akkor kerül rá sor, amikor a klubban a legnagyobb a forgalom... valószínűleg éjfél és hajnali kettő között. 
 	Épp megállapította, hogy már legalább reggel hatra jár, amikor boldogító hang ütötte meg a fülét: kulcs fordult a zárban. 
 	Egy pillanat múlva felgyújtották a villanyt. A kinti zsongás, amely egy-két percig úgy hatolt el hozzá, mint a tenger távoli mormolása, egyszerre abbamaradt, éppolyan hirtelen, ahogyan elkezdődött, és Bundle hallotta, hogy eltolnak egy reteszt Nyilvánvalóan bejött valaki a szomszéd kártyaszobából; az átjáró ajtó hangszigetelésénél alapos munkát végeztek, állapította meg Bundie elismerően. 
 	Egy perc múlva a betolakodó Bundle látóterébe ért, amely szűk volt ugyan, de azért megfelelt a célnak. Bundle ráismert a magas, széles vállú, erőteljes külsejű, hosszú fekete szakállú férfira: előző este látta az egyik bakkaraasztalnál. 
 	Ez tehát Alfréd titokzatos orosz úriembere, a klub tulajdonosa, a sötét lelkű Mr. Mosgorovsky. 
 	Bundle szívverése felgyorsult az izgalomtól. Olyan kevéssé hasonlított az apjára, hogy ebben a pillanatban szinte boldoggá tette a kényelmetlen helyzet. 
 	 117 
 	
 	Az orosz pár percig a szakállát simogatva állt az asztal mellett. Aztán előhúzta zsebéből az óráját, s megnézte. Elégedetten bólintott, megint a zsebébe nyúlt, előhúzott valamit, amit Bundle nem látott, és kilépett a látóteréből. 
 	Mikor visszatért, Bundle-nak elállt a lélegzete. 
 	Mosgorovsky arcát álarc takarta... amely a szó konvencionális értelmében nem is volt álarc. Nem követte az arc formáját. Csak egy textildarab lógott az arca előtt, mint egy függöny, amelybe két nyílást vágtak a szemeknek. A kerek szövetdarab egy óra számlapját ábrázolta: a mutatók hat órán álltak. 
 	A Hét Számlap! - mondta magában Bundle. 
 	Ekkor ismét zajt hallott... valaki hetet kopogott. 
 	Mosgorovsky átment a szobán, Bundle tudta, hogy a másik szekrényajtóhoz. Éles kattanás, aztán üdvözlő szavak valami idegen nyelven. 
 	Bundle hamarosan megpillantotta a látogatókat Ők is óra-maszkot viseltek, de a mutatók másmás helyzetben voltak: négy órán és öt órán álltak. Mindkét férfi estélyi öltözéket viselt... de különbözőt. Egyikük elegáns, karcsú fiatalember volt, pompás szabású szmokingban. Kecses mozgása külföldire vallott. A másik férfit inkább szívósnak és szikárnak mondhatnánk. Elég tisztességesen állt rajta a ruha, de semmi több; ki sem kellett nyitnia a száját, Bundle anélkül is kitalálta, honnan jött. 
 	- Gondolom, mi érkeztünk elsőnek erre a kis megbeszélésre - szólalt meg telt, kellemes hangon; enyhe amerikai akcentusába ír hanglejtés keveredett. 
 	- Ma este alig tudtam elszabadulni - mondta az elegáns fiatalember kifogástalan, de kissé mester-118 
 	
 	kélt angolsággal. - Néha nagyon nehezen jön össze a dolog. Én nem vagyok a magam ura, mint Négy Óra itt. 
 	Bundle megpróbálta kitalálni, milyen nemzetiségű. Amíg meg nem szólalt, azt hitte, francia, de nem franciás akcentussal beszélt. Talán osztrák, gondolta Bundle, vagy magyar, akár orosz is lehet. 
 	Az amerikai átment az asztal túlsó oldalára, és Bundle hallotta, hogy kihúz egy széket. 
 	- Egy Óra remekül beválik - mondta. - Gratulálok, hogy vállaltad a kockázatot. 
 	Öt Óra vállat vont. - Kockázat nélkül... - Nem fejezte be a mondatot. 
 	Megint hetet kopogtak; Mosgorovsky a titkos ajtóhoz ment. 
 	Bundle pár percig semmit sem látott, mert az egész társaság kívül volt a látóterén. 
 	- Kezdhetjük? - hallotta végül a szakállas orosz fölemelt hangját. 
 	Mosgorovsky megkerülte az asztalt, és leült az asztalfőn álló szék melletti helyre. Egyenest szembenézett Bundle szekrényével. Az elegáns Öt Óra ült mellette. A harmadik széket Bundle nem látta, de az amerikai, a Négy Óra egy pillanatra belépett a látóterébe, mielőtt odaült volna. 
 	Az asztal feléje eső oldalán szintén csak két széket látott, és a másodikat - vagyis a középsőt 
 	- a szeme láttára fordította le egy kéz. Aztán az egyik új jövevény elsietett a szekrény mellett, és leült Mosgorovskyval szemben. Természetesen háttal ült Bundle-nak... aki nagy érdeklődéssel nézte a hátát: egy kivágott ruhás, gyönyörű nő 
 	hátát. 
 	Ő szólalt meg elsőnek. A beszéde külföldire vallott, a hangja dallamos volt és ellenállhatatlan. 
 	 119 
 	
 	- Tehát Hét Órához ma este sem lesz szerencsénk 
 	- pillantott az asztalfőn álló üres szék felé. -Mondják, barátaim, látjuk valaha az életben? 
 	- Ez igazán remek — mondta az amerikai. -
 	Mondhatom, remek! Ami Hét Órát illeti... lassan már az az érzésem, nem is létezik. 
 	- Nem ajánlanám, hogy ezt gondolja, barátom 
 	- jegyezte meg az orosz nyájasan. 
 	Csönd lett... elég feszélyezett csönd, Bundle érezte. 
 	Még mindig úgy meredt maga előtt a gyönyörű 
 	hátra, mintha megigézte volna. Pontosan a jobb lapocka alatt pici fekete szemölcs emelte ki a bőr fehérségét. Bundle úgy érezte, végre érti, mit jelent „a szép kalandornő" kifejezés, amelyet annyiszor olvasott. Biztos volt benne, hogy ez a nő 
 	gyönyörű... fekete szépség, szláv arca lehet, és szenvedélyes tekintete. 
 	Az orosz hangja riasztotta föl gondolataiból. -
 	A tárgyra térhetünk? - kérdezte Mosgorovsky; a jelek szerint ő volt a ceremóniamester. - Először is gondoljunk bajtársunkra, aki nincs köztünk! Két Órára! - Kezét különös mozdulattal emelte a nő 
 	melletti lefordított szék felé; a többiek a szék felé fordulva utánozták. 
 	- Bár itt lehetne ma este Két Óra! - folytatta az orosz. - Sok tennivalónk van. Nem várt nehézségek merültek fel. 
 	- Megérkezett a jelentése? - kérdezte az amerikai. 
 	- Egyelőre... semmi. - Csönd támadt. - Nem is értem. 
 	- Lehet, hogy... rossz kezekbe került? 
 	- Hát, az... lehetséges. 
 	- Más szóval - mondta halkan Öt Óra - veszélyben vagyunk. - Óvatosan ejtette ki a szót... mégis élvezettel. 
 	 120 
 	
 	- Igen - bólintott az orosz határozottan -, veszélyben vagyunk. Túl sok hír járja rólunk... meg erről a helyről. Jó néhány emberről tudok, aki már gyanakszik. El kell hallgattatni őket - tette hozzá fagyosan. 
 	Bundle hátán végigfutott a hideg. Ha megtalálnák, őt is elhallgattatnák? 
 	- Tehát semmi sem derült ki Chimneysről? -
 	ütötte meg a fülét egyszerre. 
 	- Semmi - rázta a fejét Mosgorovsky. 
 	- Igaza van Annának - hajolt előre hirtelen Öt Óra. - Hol az elnökünk: Hét Ora? Aki életre hívott bennünket. Miért nem találkozunk vele soha? 
 	- Hét Órának megvannak a maga módszerei -
 	válaszolta az orosz. 
 	- Örökösen ezt halljuk. 
 	- Mást nem mondhatok - jelentette ki Mosgorovsky. - Minden részvétem azé az emberé... vagy asszonyé, aki szembeszáll vele. 
 	Kínos csend támadt. 
 	- Térjünk a tárgyra - mondta Mosgorovsky csöndesen. - Három Óra, itt van Wyvem Abbey alaprajza? 
 	Bundle hegyezte a fülét. Három Órát eddig egy pillanatra sem látta, a hangját sem hallotta. Most végre megszólalt: félreismerhetetlen volt a beszéde. Halk, kellemes, elmosódó: a jó családból való angolé. 
 	- Parancsoljon, uram. 
 	Néhány papírt toltak át az asztal másik végébe. 
 	Mindenki előrehajolt. - És a vendégek névsora? -
 	pillantott föl Mosgorovsky hamarosan. 
 	- Tessék. 
 	- Sir Stanley Digby - olvasta az orosz. - Mr. 
 	Terence O'Rourke. Sir Oswald és Lady Coote. 
 	Mr. Bateman. Anna Radzky grófnő. Mrs. Macatta. 
 	 121 
 	
 	Mr. James Thesiger... — elhallgatott. — Ki ez a Mr. 
 	James Thesiger? - kérdezte végül éles hangon. 
 	- Azt hiszem, miatta nem kell aggódnunk -
 	nevette el magát az amerikai. - A szokásos üresfejű, fiatal tökfilkó. 
 	- Herr Eberhard és Mr. Eversleigh - folytatta az orosz. - Ennyien vannak a listán. 
 	- Csakugyan? - mondta Bundle hangtalanul. -
 	És az elbűvölő Lady Brent? 
 	- A jelek szerint itt nincs miért aggódni—mondta Mosgorovsky. - Gondolom, Eberhard találmányának értékéhez a legcsekélyebb kétség sem fér. 
 	- A legcsekélyebb sem - válaszolta angol tömörséggel Három Óra. 
 	- Kereskedelmi értéke milliókra rúg - mondta az orosz. - Ha pedig külföldre próbálják kijuttatni... nos, ismerjük a nemzetek mohóságát. 
 	Bundle-nak az volt az érzése, az álarca mögött utálatosan mosolyog. 
 	- Semmi kétség - folytatta az orosz -, valódi aranybánya. 
 	- Igazán megér néhány életet - nevette el magát Öt Óra cinikusan. 
 	- De hát tudják, milyenek a feltalálók -jegyezte meg az amerikai. — Előfordul, hogy ezek a vacakok nem működnek. 
 	- Az olyan ember, mint Sir Oswald Coote, nem téved - jelentette ki Mosgorovsky. 
 	- Magam is pilóta vagyok - mondta Öt Óra -, és tudom, hogy a dolog keresztülvihető. Már évek óta beszélnek róla... de a megvalósításhoz Eberhard lángelméje kellett. 
 	- Nos - mondta Mosgorovsky -, azt hiszem, nincs több megbeszélnivalónk az üggyel kapcsolatban. Mindannyian látták az alaprajzot. Nem hiszem, hogy az eredeti tervünkön javítani lehetne. 
 	 122 
 	
 	Egyébként hallom, találtak egy levelet Gerald Wade-től... amelyben megemlíti a szervezetünket. 
 	Ki találta meg? 
 	- Lord Caterham lánya... Lady Eileen Brent. 
 	- Erre Bauernek ügyelnie kellett volna - mondta Mosgorovsky. - Itt mulasztást követett el. Kinek szólt a levél? 
 	- Azt hiszem, a húgának- mondta Három Óra. 
 	- Sajnálatos - mondta Mosgorovsky. - De most már nincs mit tenni. Holnap lesz Ronald Devereux halottszemléje. Gondolom, ebben az ügyben megtörténtek a szükséges intézkedések? 
 	- Elterjedt a híre, hogy a helybeli kölykök lőgyakorlatokat végeztek - mondta az amerikai. 
 	- Akkor ez valószínűleg rendben lesz. Azt hiszem, végeztünk is. Gratulálnunk kell a mi kedves Egy Óránknak, és kívánjunk neki szerencsét a rá váró szerephez. 
 	- Hurrá! - kiáltotta Öt Óra. - Annára! 
 	-Annára! - emelkedett minden kéz arra az üdvözlésre, melyet Bundle már korábban is látott. 
 	Egy Óra különös, idegen gesztussal viszonozta. 
 	Aztán felállt, s utána a többiek is. Bundle most először pillantotta meg Három Órát, amikor Annához lépett, hogy fölsegítse a kabátját; magas, nagydarab férfi volt. Egymás után kimentek a titkos ajtón. Mosgorovsky bezárta utánuk. Pár percig várt, aztán Bundle hallotta, hogy elhúzza a reteszt a másik ajtón, eloltja a lámpát és kimegy. 
 	A falfehér, rémült Alfréd csak két óra múlva szabadította ki Bundle-t, aki kis híján a karjába omlott; úgy kellett elkapnia. 
 	- Semmi baj - mondta Bundle. - Csak elzsibbadtak a tagjaim. Hadd üljek le egy kicsit. 
 	- Jézusom, milady, ez szörnyű volt 
 	- Szamárság - közölte Bundle. - Remekül 123 
 	
 	ment minden. Nehogy most gyulladjon be, mikor már az egészen túl vagyunk! Rosszul is elsülhetett volna, de hála istennek, megúsztuk. 
 	- Bizony, milady, hála istennek. Egész este reszkettem a félelemtől. Ez nagyon furcsa népség ám! 
 	- De még milyen furcsa. - Bundle hevesen masszírozta a kezét meg a lábát - Az igazat megvallva ma estig azt hittem, az effajta népség csak a könyvekben létezik. Az ember mindig tanul valamit, Alfréd. 
 	 124 
 	
 	TIZENÖTÖDIK FEJEZET 
 	 A halottszemle 
 	Bundle reggel hat körül ért haza. Fél tízkor már felöltözve telefonált Jimmy Thesigernek. Kissé meglepte, hogy Jimmy azonnal fölveszi a kagylót, de kiderült, hogy ő is ott lesz a halottszemlén. 
 	- Én is - mondta Bundle. - És rengeteg mondanivalóm van. 
 	- Ha megengedi, hogy levigyem, az úton beszélgethetünk. Mit szól hozzá? 
 	- Nem bánom. De úgy számítson, hogy engem el kell vinnie Chimneysbe. Odajön értem a főfel­
 	ügyelő. 
 	- Miért? 
 	- Mert kedves ember. 
 	- Én is - közölte Jimmy. - Nagyon kedves vagyok. 
 	- Ó, maga... maga egy tökfilkó - jelentette ki Bundle. - Tegnap este a fülem hallatára mondta valaki. 
 	- Kicsoda? 
 	-Hogy egészen pontos legyek... egy orosz zsidó. Ja, nem is ő. Hanem egy... 
 	- Lehet, hogy tökfilkó vagyok - szakította félbe Jimmy felháborodottan. - Nagyon is lehetséges ... de kikérem magamnak, hogy orosz zsidók ilyeneket mondjanak rólam. Hol járt maga tegnap este, Bundle? 
 	- Épp ezt akarom elmesélni. Akkor viszlát — 
 	tette le a kagylót Bundle a legizgalmasabb pillanatban. 
 	 125 
 	
 	Jimmy jóleső kíváncsisággal töprengett a hallottakon. Bundle iránt nem viseltetett gyöngéd érzelmekkel, de a képességeit nagyra tartotta. 
 	- Kisütött valamit - gondolta, és sebtében felhajtott még egy csésze kávét. - Holtbiztos, hogy kisütött valamit. 
 	Kétüléses kis kocsija húsz perc múlva megállt a Brook Street-i ház előtt. Bundle, aki már az ajtóban várta, könnyed léptekkel sietett le a lépcsőn. 
 	Jimmy nem volt valami jó megfigyelő, de még neki is feltűnt, hogy a lánynak karikás a szeme, és úgy néz ki, mint aki nem sokat aludt az éjjel. 
 	- Hadd halljam - szólalt meg Jimmy, amikor a kocsi elindult a külváros felé -, miféle sötét dolgokat művelt? 
 	- Elmondom, de ne szóljon közbe, amíg a végére nem értem. 
 	Elég hosszú történet volt, és Jimmynek épp elég nehezére esett annyira odafigyelnie a vezetésre, hogy baleset nélkül megússzák. Nagyot sóhajtott, amikor Bundle befejezte a mondókáját. 
 	- Bundle? - nézett a lányra fürkészően. 
 	- Tessék. 
 	- Mondja csak, biztos, hogy nem ugrat? 
 	- Ezt hogy érti? 
 	- Bocsásson meg - mentegetőzött Jimmy -, de mintha ezt a történetet már hallottam volna... 
 	tudja, álmomban. 
 	- Tudom - bólintott Bundle együttérzően. 
 	- Olyan képtelenül hangzik az egész - folytatta Jimmy. - A szépséges külföldi kalandornő, a nemzetközi banda, a titokzatos Hetes, akiről senki sem tudja, kicsoda valójában... ezt százszor olvastam már mindenféle könyvekben. 
 	- Olvasta hát. Én is. De attól még igaz lehet. 
 	- Gondolom, igen - látta be Jimmy. 
 	 126 
 	
 	- Végeredményben... nyilván a kitalált történetek is a valóságon alapulnak. Hiszen amíg meg nem történik valami, nem is jut eszébe senkinek. 
 	- Ebben lehet némi igazság — bólintott Jimmy. 
 	- De akkor is folyton bele kell csípnem magamba, hogy ébren vagyok-e. 
 	- így voltam vele én is. 
 	- Hát, úgy látszik, ébren vagyunk - sóhajtott fel Jimmy. - Lássuk csak: egy orosz, egy amerikai, egy angol... egy osztrák vagy esetleg magyar... 
 	meg a hölgy, aki lehet bármilyen nemzetiségű... 
 	például román vagy lengyel... Elég reprezentatív társaság. 
 	- Meg egy német - tette hozzá Bundle. - Megfeledkezett a németről. 
 	- Gondolja - töprengett Jimmy -, hogy... ? 
 	- A távollévő Két Óra. A kettes Bauer... a mi inasunk. Szerintem csak ezt jelentheti, amit arról mondtak, hogy vártak egy jelentést, de nem érkezett meg... bár el sem tudom képzelni, mit jelenthet valaki Chimneysből. 
 	- Nyilván Gerry Wade haláláról volt szó benne -
 	mondta Jimmy. - Kell ott lennie valaminek, amit még nem tudunk. Szóval Bauert név szerint említették? 
 	- Hibáztatták, amiért nem találta meg a levelet 
 	- bólintott Bundle. 
 	- Hát, ez igazán egyértelmű. Bocsásson meg, hogy először nem akartam hinni magának, Bundle... de tudja, elég valószínűtlenül hangzott az egész. Szóval tudnak róla, hogy jövő héten lemegyek Wyvern Abbeybe? 
 	-Igen, erre mondta az amerikai... mert ő 
 	mondta, nem az orosz... hogy nincs miért aggódniuk... maga csak a szokásos tökfilkó. 
 	- Aha! - Jimmy vadul beletaposott a gázba, s a kocsi megugrott. - Jó, hogy ezt elmondta. A to-127 
 	
 	vábbiakban úgyszólván személyemben vagyok érdekelve az ügyben. - Egy-két percig hallgatott. -
 	Azt mondta, a német feltalálót Eberhardnak hívják? - kérdezte aztán. 
 	- Igen. Miért? 
 	- Várjon csak! Már rémlik valami. Eberhard, Eberhard... igen, semmi kétség, ez volt a neve. 
 	- Avasson be engem is. 
 	- Az az Eberhard nevű fickó valami szabadalmazott eljárást akart eladni. Nem tudom részletezni a dolgot, mert nem értek a természettudományokhoz, de emlékszem, annyira meg tudta növelni az anyag szilárdságát, hogy egy szál drót olyan erős lett, mint korábban egy acélrúd. Eberhard repülőgépekkel dolgozott, és úgy gondolta, a gépek súlya olyan mértékben csökkenthető, hogy ez gyakorlatilag forradalmasítja a repülést... mármint a költségeit. Azt hiszem, felajánlotta a találmányát a német kormánynak, de azok elutasították: kimutattak valami tagadhatatlan tévedést, de nagyon hitvány módon. A fickó újra munkához látott, és megoldotta a problémát, akármi volt is, de annyira megsértődött, hogy esküvel fogadta: nem kapják meg drága kincsét. Mindig azt hittem, az egész ügy csak mese, de most... nem úgy néz ki. 
 	- Ez az - mondta Bundle lelkesen. - Erről van szó, Jimmy, holtbiztos. Eberhard nyilván felajánlotta a találmányát a mi kormányunknak. Ők pedig kikérték, vagy ki fogják kérni Sir Oswald Coote szakértői véleményét. Az Abbey-ben nem hivatalos konferencia lesz. Sir Oswald, George, a légügyi miniszter és Eberhard fog tárgyalni. Eberhard magával hozza a tervet, vagy eljárást, vagy hogy hívják... 
 	- A gyártási leírást - mondta Jimmy. - Szerintem a „gyártási leírás" nagyon jól hangzik. 
 	 128 
 	
 	- Tehát magával hozza a gyártási leírást, es a Hét Számlap el akaija lopni. Emlékszem, az orosz azt mondta, milliókat ér. 
 	- Nyilván — mondta Jimmy. 
 	- És megér néhány életet... mondta valaki más. 
 	- Úgy látszik, meg is ért - borult el Jimmy arca. 
 	- Itt van például ez az átkozott mai halottszemle. 
 	Mondja, Bundle, biztos, hogy Ronny nem mondott semmi mást? 
 	- Nem - válaszolta Bundle. - Csak ennyit.  Hét számlap. Mondják meg Jimmy Thesigernek. 
 	Szegénynek csak ennyire futotta az erejéből. 
 	- Csak tudnánk, amit ő tudott! Egyvalamit mindenesetre megtudtunk. Szerintem majdnem biztos, hogy az inas, Bauer felelős Gerry haláláért. 
 	Tudja, Bundle... 
 	-Nos? 
 	- Néha azért aggódom. Vajon ki lesz a következő? Egy ilyen lánynak, mint maga, nem volna szabad beleártania magát efféle ügyekbe. 
 	Bundle akarata ellenére elmosolyodott. Elég soká tartott, míg Jimmy ugyanabba a kategóriába sorolta őt, mint Loraine Wade-et, gondolta. 
 	- Sokkal valószínűbb, hogy maga lesz a következő, nem én - jegyezte meg vidáman. 
 	- Éljen, éljen! - mondta Jimmy. - De nem lehetne néhány halott most a változatosság kedvéért a másik oldalon? Elég vérszomjas kedvemben vagyok ma délelőtt. Mondja, Bundle, felismerné valamelyiküket, ha látná? 
 	Bundle nem válaszolt azonnal. - Az Öt Órát talán felismerném - mondta végül. - Olyan furcsán beszélt... gonoszul és selypítve, erre alighanem ráismernék. 
 	- Hát az angolt? 
 	 129 
 	
 	Bundle megrázta a fejét. - Ot szinte nem is láttam... épp csak egy pillanatig... és nagyon mindennapi hangja volt. Mindössze annyit tudok, hogy nagydarab ember. 
 	— Persze ott van még az a nő — folytatta Jimmy. 
 	- Ő könnyebb eset volna. Csakhogy vele aligha fog összefutni. Nyilván a piszkos munkát végzi, vacsorázni megy a szerelmes miniszterekkel, és egy-két pohár után kiszedi belőlük az államtitkokat. Legalábbis a könyvekben így szokás. 
 	Bár az igazat megvallva az egyetlen miniszter, akit ismerek, csak forró vizet iszik egy kevés citrommal. 
 	- Vegyük például George Lomaxot, el tudja képzelni róla, hogy szerelembe esik valami szépséges idegennel? - nevette el magát Bundle. 
 	Jimmy osztotta a véleményét. - Most pedig nézzük a titokzatos Hét Órát - folytatta aztán. -
 	Fogalma sincs, ki lehet? 
 	— Halvány sejtelmem sincs. 
 	- Megint csak a könyvek szerint olyasvalakinek kell lennie, akit mindannyian ismerünk. Nem lehet például maga George Lomax? 
 	Bundle kelletlenül csóválta a fejét. - Egy regényben tökéletes volna - vallotta be. - De ismerve Codderst... - Megint nem tudott úrrá lenni a jókedvén. - Codders a nagy bűnügyi szervező - kapkodott levegő után. - Gyönyörű 
 	volna, nem? 
 	Dehogynem, helyeselt Johnny. Elég sokáig beszélgettek, és néha akaratlanul is lassabban vezetett. Amikor odaértek Chimneysbe, Melrose ezredes már várt rájuk. Jimmyt bemutatták, és mindhárman együtt indultak a halottszemlére. 
 	Simán ment minden, ahogy Melrose ezredes megjósolta. Bundle vallomást tett. Az orvos is. 
 	 130 
 	
 	Elhangzottak a tanúvallomások arról, hogy a környéken lőgyakorlat volt. Kimondták az ítéletet, hogy a halál oka véletlen baleset. 
 	Amikor az eljárás véget ért, Melrose ezredes felajánlotta, hogy hazaviszi Bundle-t Chimneysbe, Jimmy Thesiger pedig visszament Londonba. 
 	Bár látszólag jókedvűen fogadta Bundle történetét, nagyon mély benyomást tett rá. Összeszorította a száját. 
 	- Ronny, öregem - dünnyögte. - Nem lesz könnyű, de belevágok. És te nem vehetsz részt a játékban. 
 	Loraine! Villant át az agyán. Vajon ő nincs veszélyben? 
 	Pár percig tétovázott, aztán a telefonhoz ment, és felhívta a lányt. 
 	- É n vagyok... Jimmy. Gondoltam, elmondom, hogyan végződött a halottszemle. Halálos baleset. 
 	- Ó, hát akkor... 
 	- Igen, de emögött van valami. A halottkémet utasították. Valaki el akarja tussolni az egészet. 
 	Loraine... 
 	- Igen? 
 	-Valami... valami nem tiszta dolog van itt. 
 	Nagyon elővigyázatosnak kell lennünk. Csak semmi könnyelműség! 
 	- Jimmy - a lány hangjában rémület bujkált 
 	—, akkor... nem csak rám nézve veszélyes az ügy-
 	- CIgyan, engem nem kell félteni - nevette el magát Jimmy. - Olyan vagyok, mint a macska, kilenc életem van. Minden jót, kislány. 
 	Letette a kagylót, és egy-két percre a gondolataiba merült. Aztán csöngetett Stevensnek. 
 	- Vásárolna nekem egy pisztolyt, Stevens? 
 	 131 
 	
 	- Pisztolyt, uram? - Stevens, hivatásának megfelelően, a meglepetés semmiféle jelét nem adta. 
 	- Milyen pisztolyt óhajt, uram? 
 	- Olyat, amelyiknek a ravaszára ráteszi az ember az ujját, és az a vacak addig tüzel, amíg az ember le nem veszi az ujját. 
 	- Automata pisztolyt, uram. 
 	- CIgy van - bólintott Jimmy. - Automata pisztolyt. Amilyet az amerikai történetekben ránt elő a hős a farzsebéből. 
 	- A legtöbb amerikai úriember, akit ismertem -
 	engedett meg magának Stevens egy halvány, diszkrét mosolyt -, egészen mást hordott a farzsebében. 
 	Jimmy Thesiger elnevette magát. 
 	 132 
 	
 	TIZENHATODIK FEJEZET 
 	 A vendégség 
 	Pénteken délután Bundle épp teára érkezett Wyvern Abbeybe. 
 	- Drága Eileen, el sem tudom mondani, menynyire örülök, hogy itt látom - fogadta túláradó szívélyességgel George Lomax. - Elnézését kérem, amiért nem hívtam meg az édesapjával együtt, de az igazat megvallva, nem is mertem remélni, hogy szívesen vesz részt ilyesfajta összejöveteleken. Nagyon... csodálkoztam, és... boldog voltam, amikor Lady Caterhamtől hallottam, hogy magát... érdekli a politika. 
 	- Annyira szerettem volna eljönni - mondta Bundle keresetlen egyszerűséggel. 
 	- Mrs. Macatta csak a későbbi vonattal jön -
 	magyarázta George. - Tegnap este egy manchesteri gyűlésen kellett beszédet mondania. Ismeri Thesigert? Fiatal fickó még, de figyelemremél-tóan ért a külpolitikához. Ki sem nézné belőle az ember. 
 	- Ismerem Mr. Thesigert - fogott kezet Bundle ünnepélyesen Jimmyvel, aki középen választotta el a haját, hogy minél komolyabb külseje legyen. 
 	- Ide figyeljen - mondta Jimmy sietve, amikor George egy időre visszavonult. - Ne haragudjon rám, beszámoltam Bilinek a kis összeesküvésünkről. 
 	- Bilinek? - kérdezte Bundle bosszúsan. 
 	- Hisz végeredményben ő is a bandához tartozik. Ronny a haverja volt, Gerry ugyancsak. 
 	 133 
 	
 	- Persze, tudom. 
 	- Mégis az a véleménye, hogy rosszul tettem? 
 	Sajnálom. 
 	- Bill-lel természetesen semmi baj. Nem erről van szó. Csak hát... olyan kétbalkezes. 
 	- Nem valami gyors az észjárása, igaz? - jegyezte meg Jimmy. — De ne felejtse el... nagyon súlyos az ökle. És az az érzésem, nekünk még jól jöhet egy súlyos ököl. 
 	- Talán igaza van. Hogyan fogadta a dolgot? 
 	- Mi tagadás, kapkodott a fejéhez, és hát... 
 	szóval beletelt egy kis időbe, míg felfogta, mi a helyzet. De addig ismételgettem az egészet egytagú szavakkal, tőmondatokban, míg végre sikerült belevernem abba a nehéz fejébe. És persze mellettünk van, hogy úgy mondjam, életre-halálra. 
 	- Eileen, hadd mutassam be magukat egymásnak - tért vissza George váratlanul. - Sir Stanley Digby... Lady Eileen Brent. Mr. O'Rourke. 
 	A légügyi miniszter vidám mosolyú, apró, gömbölyű ember volt. 
 	A nevető kék szemű, ír arcvonású, magas, fiatal Mr. O'Rourke lelkesen üdvözölte Bundle-t. - És én még unalmas politikai összejövetelre számítottam 
 	- súgta oda neki. 
 	- Pszt - mondta Bundle. - Engem nagyon érdekel a politika... rendkívül érdekel. 
 	- Sir Oswaldot és Lady Coote-ot már ismeri -
 	folytatta George. 
 	- Személyesen még nem találkoztunk - mosolygott Bundle, s magában megállapította, hogy apja kiválóan ért a jellemzéshez. 
 	Sir Oswald vaskézzel szorította meg a kezét, s Bundle összerezzent. 
 	Lady Coote kissé gyászosan üdvözölte, azután Jimmy Thesigerhez fordult, és már-már örömféle 134 
 	
 	ült ki az arcára. Kedvelte ezt a szeretetre méltó, rózsás arcú ifjú embert, bármilyen sajnálatosan késői időpontban szokott is reggelizni. Magyon rokonszenvesnek találta a fiatalember elpusztíthatatlan derűjét. Anyás buzgalommal szerette volna kigyógyítani rossz szokásaiból, és dolgos emberré nevelni. Sose tette föl magának a kérdést, hogy akkor is ilyen vonzónak találná-e, ha már megnevelte. Most részletesen előadta neki egyik barátnője sajnálatos autóbalesetét. 
 	- Mr. Bateman - közölte George kurtán, mintha szeretne minél előbb kellemesebb témákra térni. 
 	A komoly, sápadt fiatalember meghajolt. 
 	- És most - folytatta George - hadd mutassam be Radzky grófnőnek. 
 	A hölgy eddig Mr. Batemannel beszélgetett. 
 	Hátradőlt a kanapén, lábát merészen keresztbe vetette, és hihetetlenül hosszú, türkizzel kirakott szipkából szívta cigarettáját. 
 	Ilyen gyönyörű nőt még életében nem látott, futott át Bundle agyán. A hölgynek nagy, kék szeme volt, szénfekete haja, bársonyos bőre, kissé lapos, szláv orra és hajlékony, karcsú alakja. Ajkát olyan bíborvörösre rúzsozta, hogy ahhoz foghatót, erre Bundle esküdni mert volna, Wyvern Abbeyben még sose láttak. 
 	- Mrs. Macattához van szerencsém, ugye? -
 	mondta türelmetlenül. 
 	Amikor George nemleges választ adott, és bemutatta Bundle-t, a grófnő hanyagul odabiccentett neki, s máris tovább beszélgetett Mr. Batemannel. 
 	- Pongót teljesen levette a lábáról a szláv szépség - súgta Bundle fülébe Jimmy. - Szánalmas, nem? Jöjjön, igyunk egy csésze teát. 
 	Ismét Sir Oswald Coote közelébe sodródtak. 
 	 135 
 	
 	- Kellemes hely az a maguk Chimneyse - jegyezte meg a nagy ember. 
 	- Örülök, hogy tetszett - válaszolta Bundle szerényen. 
 	- Fel kellene újítani a vízvezetékrendszert — 
 	mondta Sir Oswald. - Tudja, korszerűsíteni kellene. - Egy-két percig tűnődött. - Most Alton hercegének házát veszem ki. Három évre. Csak amíg nem találok valamit magamnak. Az ön édesapja, gondolom, ha akarná sem adhatná el a birtokot. 
 	Bundle nem kapott levegőt. Lidérces víziója támadt arról az Angliáról, amelyben megszámlálhatatlan Coote lakik megszámlálhatatlan Chimneysben... ahol felújították a vízvezeték-hálózatot. 
 	Vad ellenszenv fogta el, hiába mondta magának, hogy nincs igaza. Hiszen ha Lord Caterhamet szembeállítjuk Sir Oswald Coote-tal, nem kétséges, melyikük marad alul. Sir Oswald erőteljes személyisége mellett mindenki elhalványul. Amint Lord Caterham mondta, valóságos két lábon járó gőzhenger. Mégsem kétséges, hogy Sir Oswald sok tekintetben ostoba. Szakértelmétől és félelmetes energiájától eltekintve mélységesen tudatlan lehet. Az élet százféle kifinomult öröme, amelyet Lord Caterham méltányolni tud, Sir Oswald előtt csukott könyv marad. 
 	Amíg Bundle ezen gondolkozott, kedvesen csevegett tovább. Hallotta, hogy Herr Eberhard meg­
 	érkezett, de lefeküdt, mert fejgörcse van. Mr. 
 	O'Rourke-tól értesült róla, aki melléje szegődött, és ott is maradt. 
 	Végül jólesően várakozásteljes hangulatban ment föl a szobájába átöltözni, bár Mrs. Macatta közeli érkezésére némi nyugtalansággal gondolt. 
 	Valami azt súgta neki, Mrs. Macattaval csevegni nem lesz éppen leányálom. 
 	 136 
 	
 	Az első megrázkódtatás akkor érte Bundle-t, amikor szolid fekete csipkeruhájában lement a lépcsőn az előcsarnokba. Ott állt egy inas... 
 	legalábbis egy libériás férfi. Csakhogy azt a zömök, megtermett alakot nem nagyon lehetett álcázni. 
 	- Battle főfelügyelő - meredt rá Bundle megtorpanva. 
 	- Én vagyok, Lady Eileen. 
 	- Nahát! - Bundle nem akart hinni a szemének. - Azért jött, hogy... hogy... 
 	- Rajta tartsam a szememet az eseményeken. 
 	- Értem. 
 	- Tudja, az a figyelmeztető levél eléggé ráijesztett Mr. Lomaxra. Ragaszkodott hozzá, hogy magam jöjjek le. 
 	- De nem gondolja... - kezdte Bundle, aztán inkább abbahagyta. Nem volt kedve megmondani a főfelügyelőnek, hogy az álruhája nem valami meggyőző. Lesírt róla, hogy rendőrtiszt. Semmi kétség, a leggyanútlanabb bűnözőt is óvatosságra készteti, állapította meg Bundle. 
 	- Úgy véli - szólt a főfelügyelő közömbösen -, felismerhetnek? - Az utolsó szót különös nyomatékkal ejtette ki. 
 	- Azt hiszem... igen... - vallotta be Bundle. 
 	Battle merev vonásain olyasmi futott át, amit a főfelügyelő akár mosolynak is szánhatott. - Kerülni szeretnénk mindenféle kellemetlenséget, nem igaz? - mondta. - Nem akarunk túlságosan okosak lenni... csak éppen megmutatni a netán idevetődő enyves kezű uraknak... nos, épp csak megmutatni nekik, hogy, mondjuk így: nem szabad a vásár. 
 	Bundle bámulattal nézett rá. Sejtette, milyen nyomasztó lehet bármelyik cselszövőnek az olyan 137 
 	
 	közismert személyiség megjelenése, amilyen Battle főfelügyelő. 
 	- Nagy hiba, ha az ember túlságosan okos akar lenni - mondta megint a főfelügyelő. - A lényeg az, hogy elkerüljünk mindenféle kellemetlenséget a hétvége folyamán. 
 	Bundle továbbment; vajon a vendégek közül hányan ismerték fel vagy fogják felismerni a Scotland Yard nyomozóját, töprengett. A szalonban gondterhelten állt George, kezében narancssárga borítékkal. 
 	- Igazán bosszantó - mondta. - Táviratot kaptam Mrs. Macattától. Arról értesít, hogy nem áll módjában eljönni. A gyerekei mumpszosak. 
 	Bundle szívéről nagy kő gördült le. 
 	- Különösen maga miatt sajnálom, Eileen -
 	mondta George szívélyesen. — Tudom, mennyire szeretett volna találkozni vele. A grófnő is nagyon csalódott lesz. 
 	- Semmi baj. Rossz néven vettem volna, ha eljön, és megkapom tőle a mumpszot. 
 	- Igen lehangoló betegség - bólintott George. 
 	- Bár nem hiszem, hogy a fertőzés ilyen módon terjed. Egyébként biztos vagyok benne, hogy Mrs. Macatta semmi esetre sem kockáztatott volna ilyesmit. Rendkívül emelkedett gondolkodású hölgy, és mélyen átérzi, mivel tartozik a köznek. Most, a nemzet megpróbáltatásainak napjaiban mindegyikünknek számolnia kell azzal... - Az utolsó pillanatban visszafogta a kitörni készülő szónoklatot. - De erről majd máskor. Szerencsére a maga esetében bőven van időnk. A grófnő azonban sajnos csak vendég a mi tájainkon. 
 	- Magyarországról jött, ugye? - Bundle szeretett volna minél többet megtudni a grófnőről. 
 	 138 
 	
 	- Igen. Kétségtelenül maga is hallott már a Fiatal Magyarok Pártjáról. A grófnő a párt egyik vezetője. Igen gazdag hölgy; korán megözvegyült, s vagyonát és tehetségét a köz szolgálatába állította. Különösen a gyermekhalandóság csökkentése érdekében végzett áldozatos munkát... amely a jelenlegi magyar viszonyok közt igen súlyos problémát jelent. Én... A, megjött Herr Eberhard. 
 	Bundle nem gondolta, hogy a német feltaláló ilyen fiatal. Legfeljebb harminchárom-harmincnégy éves lehetett. Feszélyezetten, faragatlanul viselkedett, mégsem volt ellenszenves. Kék szeme inkább félénkségről, mint alattomosságról árulkodott, s Bundle szerint főképpen idegességből adódtak kellemetlen szokásai, mint a körömrágás, amelyről Bili panaszkodott. Vékonydongájú volt, törékenynek és vérszegénynek tűnt. 
 	Feszengve, mesterkélt angolsággal társalgott Bundle-lal. Mindketten megkönnyebbültek, amikor hozzájuk lépett a vidám Mr. O'Rourke. Nemsokára Bili is beloholt... nincs más szó rá. Úgy rontott be, mint egy újfundlandi kutya, akit mindenki kedvel; egyenest Bundle-hoz tartott. Űzöttnek és gondterheltnek látszott. 
 	- Szervusz, Bundle - mondta. - Hallottam, hogy itt vagy. Már megkerestelek volna, de ki se látszottam a munkából egész délután. 
 	- Nyomasztanak az államügyek? - kérdezte O'Rourke együttérzően. 
 	- Nem tudom, a te főnököd milyen - nyögött fel panaszosan Bili. — így ránézésre kedélyes kis köpcös fickó. De Codders kibírhatatlan. Hajszolja az embert látástól vakulásig. Amit elvégzel, az mind rossz, amit elmulasztasz, az mind fontos. 
 	- Ez úgy hangzott, mint valami idézet egy imakönyvből - lépett hozzájuk Jimmy. 
 	 139 
 	
 	Bili szemrehányóan nézett rájuk. - Azt nem tudja senki - mondta szánalmasan -, hogy nekem mit kell elviselnem. 
 	- Például szórakoztatnod kell a grófnőt, nem igaz? - jegyezte meg Jimmy. - Szegény Bili, ez valóban keserves munka lehet a magadfajta nő-
 	gyűlölőnek. 
 	- Miről van szó? - kérdezte Bundle. 
 	- Tea után - vigyorgott Jimmy - a grófnő megkérte Bilit, hogy vezesse körül ebben az érdekes, régi házban. 
 	- Nem utasíthattam vissza, ugyebár - változott téglavörösre Bili ábrázata. 
 	Bundle-t némi nyugtalanság fogta el. Nagyon is jól tudta, milyen fogékony Bili a női vonzerőre. 
 	Egy olyan asszony, mint a grófnő, pillanatok alatt az ujja köré csavarhatja. Megint kételyei támadtak, vajon jól tette-e Jimmy Thesiger, hogy a bizalmába avatta Bilit. 
 	- A grófnő elbűvölő asszony - jelentette ki Bili. 
 	- És végtelenül intelligens. Látnotok kellett volna, amikor megnézte a házat Nem győzött kérdezni. 
 	- Mket kérdezett? - érdeklődött hirtelen Bundle. 
 	- Nem is tudom - válaszolta Bili bizonytalanul. 
 	- A ház történetéről érdeklődött. Meg a régi bútorokról, meg... ó, hát mindenfélékről Ekkor beviharzott a grófnő. Mintha kissé kifulladt volna. Káprázatos látvány volt testhez álló, fekete bársonyruhájában. Bundle figyelmét nem kerülte el, hogyan indult feléje azonnal Bili, mintha mágnes húzná. Csatlakozott hozzá a komoly, szem­
 	üveges fiatalember is. 
 	- Bili is, Pongo is fülig beleesett - nevette el magát Jimmy Thesiger. 
 	Bundle egyáltalán nem volt biztos benne, hogy ez olyan nevetni való. 
 	 140 
 	
 	TIZENHETEDIK FEJEZET 
 	 Vacsora után 
 	George nem kedvelte az újításokat. Az Abbeyben nyoma sem volt az olyan divatos megoldásoknak, mint a központi fűtés. Következésképp amikor a hölgyek vacsora után átmentek a szalonba, a szoba hőmérséklete siralmasan alatta maradt a modern estélyi ruhák kívánalmainak. A kandalló tükörfényes acélrostélyán égő tűz vonzotta őket, mint a mágnes. A három nő odahúzódott. 
 	- Brrrrr! - mondta a grófnő; kellemes, egzotikus, idegenszerű hang volt. 
 	- Rövidülnek a napok - húzta össze terjedelmes vállán Lady Coote a sálnak nevezett virágos szörnyűséget. 
 	- Mi a csudának nem fűtteti be George tisztességesen a házat? - kérdezte Bundle. 
 	- Maguk angolok sose fűtenek rendesen - jegyezte meg a grófnő. Elővette hosszú szipkáját, és cigarettára gyújtott. 
 	- Ez a kandalló régimódi - jelentette ki Lady Coote. - A meleg kimegy a kéményen, nem a szobát fűti. 
 	- Aha - mondta a grófnő. 
 	Csönd támadt. A grófnő olyan nyilvánvalóan unta a társaságot, hogy nehéz volt a beszélgetést folytatni. 
 	- Vicces - törte meg a csöndet Lady Coote -, hogy Mrs. Macatta gyerekeinek mumpsza van. 
 	Jobban mondva nem is vicces... 
 	- Mi az a mumpsz? - kérdezte a grófnő. 
 	 141 
 	
 	Bundle es Lady Coote egyszerre szólalt meg. 
 	Végül egyesült erővel elmagyarázták. 
 	- Előfordul a magyar gyerekeknél is, nem? -
 	kérdezte Lady Coote. 
 	- Tessék? - nézett rá a grófnő. 
 	- A magyar gyerekek. Megkapják ők is? 
 	- Fogalmam sincs - mondta a grófnő. - Honnan tudnám? 
 	- De hát úgy tudom, az ön tevékenysége... -
 	nézett rá kissé csodálkozva Lady Coote. 
 	- Ja, igen! - a grófnő egymás mellé rakta két keresztbe vetett lábát, kivette szájából a szipkát, és villámgyorsan beszélni kezdett. - Elmondok maguknak néhány szörnyű dolgot, amit a két szememmel láttam. Iszonyatosak! Önök ilyesmit el sem tudnak képzelni! - Es elmondta. Folyékonyan és rendkívül érzékletesen beszélt Az éhezés és nyomor minden képzeletet felülmúló képeit ecsetelte hallgatósága előtt. A háború utáni Budapesttel kezdte, s nyomon követte a megpróbáltatásokat egészen napjainkig. Drámai előadás volt, de Bundle úgy érezte, olyan, mint egy gramofonlemez. Az ember fölteszi, és már szól is. Egyszer csak éppilyen váratlanul elhallgat majd. 
 	Lady Coote-ot mélységesen felkavarta a beszámoló, ez napnál világosabb volt. Tátott szájjal ült, nagy, szomorú, sötét szemét le nem vette a grófnőről. Néha közbeszólt: - Az egyik unokatestvéremnek három gyereke égett halálra. Szörnyű, nem? 
 	A grófnő ügyet se vetett rá. Csak mondta a magáét. Aztán elhallgatott, éppolyan váratlanul, ahogy belekezdett. - Hát erről van szó! -jelentette ki. - Most már mindent tudnak! Pénzünk van... 
 	de szervezetünk nincs. Szervezetre van szükségünk. 
 	 142 
 	
 	- A férjem mindig mondja, hogy módszeresség nélkül semmire sem megy az ember - sóhajtott fel Lady Coote. - Minden sikerét ennek tulajdonítja. Azt mondja, enélkül semmire sem vitte volna. - Ismét nagyott sóhajtott. Tünékeny látomás jelent meg a szeme előtt arról a Sir Oswaldról, aki semmire sem vitte. Aki lényegében még mindig olyan, mint az a vidám fiatalember ott a bicikliüzletben. Egy másodpercre átvillant a tudatán, mennyivel jobb élete lett volna, ha Sir Oswald nem ilyen módszeres. -Mondja csak, Lady Eileen 
 	- fordult Bundle-hoz érthető gondolattársítás révén -, ön kedveli a kertészüket? 
 	- MacDonaldot? Nos... - Bundle tétovázott. -
 	MacDonaldot nem nagyon lehet éppenséggel  kedvelni - mentegetőzött. - De elsőrangú kertész. 
 	- Ó, persze, tudom - mondta Lady Coote. 
 	- Nincs vele semmi baj, ha az ember érezteti vele, hol a helye. 
 	- Hogyne, nyilván - Lady Coote irigyen pillantott Bundle-ra, akinek szemmel láthatólag nem okozott gondot, hogy éreztesse MacDonalddal, hol a helye. - Imádom a választékosan kialakított kerteket - mondta ábrándosan. 
 	Bundle rámeredt, de nem foglalkozhatott tovább az üggyel, mert bejött Jimmy Thesiger, és egyenesen hozzá lépett. 
 	- Lenne szíves átjönni és megnézni azokat a metszeteket? - mondta különös, sürgető hangon. 
 	- Már előkészítettem őket. 
 	Bundle sietve távozott, sarkában Jimmyvel. 
 	- Miféle metszeteket? - kérdezte, amint becsukódott mögöttük a szalon ajtaja. 
 	- Semmiféléket - válaszolta Jimmy. - Valahogy el kellett hívnom magát. Jöjjön, Bili már vár bennünket a könyvtárban. Ott most nincs senki. 
 	 143 
 	
 	Bili föl-alá járt a könyvtárban, szemmel láthatólag igen feldúltan. 
 	- Ide figyelj - tört ki -, nekem ez nem tetszik. 
 	- Mi nem tetszik? 
 	- Hogy beleártod magad ebbe az ügybe. Tíz az egyhez az esély, hogy ebben a házban még ronda dolgok történnek, és akkor... - Olyan szívszaggató kétségbeeséssel nézett Bundle-ra, hogy a lánynak megmelegedett a szíve. - Ki kellene maradnia ebből az egészből, nem igaz, Jimmy? - nézett a másik férfira segélykérően. 
 	- Én figyelmeztettem - közölte Jimmy. 
 	- A fene egye meg, Bundle, nem érted... komoly baja is eshet valakinek 
 	- Mennyit mondott el neki? - fordult Bundle Jimmyhez. 
 	- Mindent 
 	- Még most sem egészen értem — vallotta be Bili. - Hogy te ott a Hét Számlapban, meg minden ... Bundle, az isten szerelmére, tégy le róla -
 	nézett rá elkeseredetten. 
 	- Miről? 
 	- Hogy ebbe beleártod magad. 
 	- Miért? Olyan izgalmas. 
 	-Persze... izgalmas. De átkozottul veszélyes lehet Nézd meg szegény öreg Ronnyt. 
 	- Hát igen - mondta Bundle. - Ha szegény öreg Ronny nincs, valószínűleg eszembe sem jut, hogy, amint te mondod, „beleártsam magam" ebbe az ügybe. De hát beleártottam. És most már a világon semmi értelme, hogy siránkozz rajta. 
 	- Tudom, hogy elképesztően rendes vagy, Bundle, de... 
 	- Hagyjuk a bókokat. Inkább a tervekkel törődjünk. 
 	 144 
 	
 	Nagy megkönnyebbülésére Bili kedvezően fogadta a javaslatot. 
 	- A gyártási leírást illetően igazad volt - mondta. - Eberhardnal van valami leírás, pontosabban Sir Oswaldnál. Az ő üzemében próbálták ki a gyártmányt... a legnagyobb titokban, meg minden. Eberhard is ott volt. Most mindannyian a dolgozószobában ülnek... hogy úgy mondjam, a lényegről tárgyalnak. 
 	- Mennyi ideig marad Sir Stanley Digby? -
 	kérdezte Jimmy. 
 	- Holnap megy vissza a városba. 
 	- Tehát egyvalami biztos - mondta Jimmy. -
 	Amennyiben a gyártási leírást Sir Stanley viszi magával, márpedig így lehet, akkor ha valakinek ármányos tervei vannak, ma éjszaka kell megvalósítania őket. 
 	- Gondolom, igen. 
 	- Holtbiztos. Tehát kényelmesen leszűkülnek a lehetőségek. De most aztán nagyon okosnak kell lennünk. Beszéljük meg a részleteket! Először is, hol lesz ma éjjel a szent gyártási leírás? Eberhardnal vagy Sir Oswald Coote-nál? 
 	- Egyiknél sem. Tudomásom szerint ma este átadják a légügyi miniszternek, hogy vigye föl holnap a városba. Akkor meg O'Rourke-nál lesz. 
 	Ez biztos. 
 	- Akkor minden világos. Ha az a véleményünk, hogy valaki megpróbálja ellopni azt a papírt, ma éjjel őrködnünk kell, öregem. 
 	Bundle már tiltakozásra nyitotta a száját, de aztán szó nélkül becsukta. 
 	- Mellesleg a Harrods Áruház portását láttam ma este a hallban - folytatta Jimmy - vagy régi barátunk, Lestrade volt az a Scotland Yardról? 
 	- Sziporkázó a szelleme, Watson - mondta Bili. 
 	 145 
 	
 	- Az a gyanúm -jegyezte meg Jimmy- bemerészkedtünk a felségterületére. 
 	- Ezen nem segíthetünk - jelentette ki Bili. -
 	Mármint ha végére akarunk járni a dolognak. 
 	- Akkor megállapodtunk - mondta Jimmy. -
 	Váltani fogjuk egymást. 
 	Bundle megint kinyitotta a száját, aztán megint szó nélkül becsukta. 
 	- Rendben - helyeselt Bili. - Melyikünk lesz az első? 
 	- Dobjunk föl egy pénzdarabot? 
 	- Nem bánom. 
 	- Itt van. Ha fej, te vagy az első, én a második. 
 	Ha írás, akkor fordítva. 
 	Bili rábólintott. Az érme megpördült a levegőben. Jimmy lehajolt és megnézte. - írás - mondta. 
 	- A fenébe - méltatlankodott Bili. - Tiéd az éjszaka első fele, és feltehetőleg minden móka. 
 	- Sose lehet tudni - jegyezte meg Jimmy. -
 	A bűnözők olyan kiszámíthatatlanok. Mikor keltselek föl? Fél négykor? 
 	- Azt hiszem, ez sportszerű. 
 	- És  velem mi lesz? - szólalt meg végre Bundle. 
 	- Semmi. Te lefekszel és alszol. 
 	- Na persze - mondta Bundle. - Hát ez nem valami izgalmas. 
 	- Ki tudja? - mondta Jimmy nyájasan. - Lehet, hogy magát megölik álmában, és Bili meg én egy karcolás nélkül megússzuk. 
 	- Ez a lehetőség mindig fennáll. Tudja, Jimmy, nekem nem tetszik ez a grófnő. Gyanakszom rá. 
 	- Ostobaság - tiltakozott hevesen Bili. - A grófnő minden gyanún fölül áll. 
 	- Honnan tudod? - vágott vissza Bundle. 
 	- Csak. Tudom. Az egyik fickó a magyar követségről igazolta. 
 	 146 
 	
 	- Ertem - hökkent meg Bundle egy pillanatra Bili indulatosságán. 
 	- Ti lányok mind egyformák vagytok- zsörtölődött Bili. - Csak azért, mert átkozottul csinos nő... 
 	Bundle épp eleget hallotta már ezt az igazságtalan férfiúi vádaskodást. - Mindenesetre jobb, ha nem sugdosol bizalmas értesüléseket abba a rózsaszínű kagylófülecskéjébe - jegyezte meg. - Én lefekszem. Halálra untam magam abban a szalonban, és eszem ágában sincs visszamenni. 
 	Távozott. 
 	- Jó öreg Bundle - nézett Jimmyre Bili. - Attól féltem, nehezebb dolgunk lesz vele. Tudod, hogy mindenáron benne akar lenni mindenben. Szerintem csodálatosan fogadta. 
 	- Szerintem is. Nem akartam hinni a fülemnek. 
 	- Bundle-ban van józanság. Belátja, hogy ami nem megy, nem megy. Mondd csak, nem kellene valami titkos fegyver? Akik ilyesmire készülnek, rendszerint visznek magukkal. 
 	- Nekem van egy automata pisztolyom - vallotta be Jimmy csöndes büszkeséggel. - Jó néhány fontot nyom, és fölöttébb gyilkos kinézete van. 
 	Majd kölcsönadom, ha rád kerül a sor. 
 	- Hogy jutott eszedbe beszerezni? - nézett rá Bili tiszteletteljes irigységgel. 
 	- Nem is tudom - vont vállat Jimmy. - Gondoltam, még jól jöhet. 
 	- Csak nehogy azt lőjük le, akit nem kellene -
 	jegyezte meg Bili némi nyugtalansággal. 
 	- Az fölöttébb sajnálatos volna - jelentette ki Mr. Thesiger ünnepélyesen. 
 	 147 
 	
 	TIZENNYOLCADIK FEJEZET 
 	 Jimmy kalandjai 
 	Krónikánk most három, egymástól elágazó részre szakad. Az éjszaka fölöttébb eseménydúsnak bizonyult, s mindhárom szereplő a maga sajátos szemszögéből látta. 
 	A megnyerő és rokonszenves Mr. Jimmy Thesigerrel kezdjük, és azzal a pillanattal, amikor végre elbúcsúzott cinkosától, Bili Eversleightől. 
 	- Ne felejtsd el - mondta Bili -, hajnali háromkor. Mármint ha életben vagy még - tette hozzá szeretetteljesen. 
 	- Lehet, hogy tökfilkó vagyok - csattant fel Jimmy, mert eszébe jutott a megjegyzés, melyet Bundle-tól hallott - de korántsem vagyok akkora tökfilkó, amekkorának látszom. 
 	- Ezt mondtad Gerry Wade-ről is - jegyezte meg Bili vontatottan. - Emlékszel? És még aznap éjjel... 
 	- Fogd be a szád, te átkozott hülye - vágott közbe Jimmy. - Szikrányi tapintat sincs benned? 
 	- Már hogyne volna - méltatlankodott Bili. -
 	Hiszen bontakozó diplomata vagyok. Minden diplomata merő tapintat. 
 	- Ja - mondta Jimmy -, akkor te még nyilván lárvaállapotban vagy. 
 	- Nem megy ki a fejemből Bundle - tért vissza Bili váratlanul egy korábbi témához. - Esküdni mertem volna, hogy... szóval hogy nem lesz könnyű dolgunk vele. Előnyére változott. Nagyon is előnyére. 
 	 148 
 	
 	( - Ezt mondta a főnököd is - mondta Jimmy. -
 	Azt mondta, igen kellemes meglepetést szerzett neki. 
 	- Szerintem Bundle kissé túlzásba vitte a dolgot 
 	- jegyezte meg Bili. - De Codders akkora szamár, hogy mindent bevesz. Na mindegy, jó éjszakát Gondolom, nem tudsz majd egykönnyen felébreszteni, mikor itt lesz az ideje... de ne add fel. 
 	- Sokra megyek vele, ha addigra már követted Gerry Wade példáját - mondta Jimmy kajánul. 
 	- Mi a fenének idegesíted az embert? - nézett rá szemrehányóan Bili. 
 	- Csak visszaadtam a kölcsönt - vágta rá Jimmy. - Na, totyogj el szépen! 
 	De Bili maradt. - Ide figyelj - állt egyik lábáról a másikra feszengve. 
 	- Tessék! 
 	-Mit akarok mondani... szóval... ugye nem lesz semmi bajod? Mert az rendben van, hogy hülyéskedik az ember, de ha eszembe jut szegény öreg Gerry... meg szegény öreg Ronny... 
 	Jimmy elgyötörten nézett rá. Bili azok közé az emberek közé tartozott, akiknek a kétségtelen jóakarata nem hoz éppenséggel szíwidító eredményt. 
 	- Látom már - mondta -, kénytelen leszek megmutatni neked Leopoldot - Az imént átöltözött sötétkék öltönybe; most a zsebébe nyúlt, előhúzott valamit, és Bili felé nyújtotta megtekintésre. 
 	- Igazi automata pisztoly - közölte visszafogott büszkeséggel. 
 	- Komolyan? - Bilire szemmel láthatólag nagy hatást tett a fegyver. 
 	- Stevens, az inasom szerezte be. Garantáltan tisztán és módszeresen dolgozik. Az ember csak megnyomja a gombot, s a többit elvégzi Leopold. 
 	 149 
 	
 	- Nahát - mondta Bili. - De azért, Jimmy! 
 	- Tessék! 
 	- Légy óvatos, jó? ügy értem, ne lövöldözz csak úgy akárkire. Kínos volna, ha lelőnéd az öreg Digbyt alvajárás közben. 
 	- Ne félj - nyugtatta meg Jimmy. - Természetesen szeretném hasznát venni Leopoldnak, ha már egyszer megvettem, de tőlem telhetőleg igyekszem majd kordában tartani vérszomjas ösztöneimet. 
 	- Hát akkor jó éjszakát - mondta Bili tizenne-gyedszer, s ezúttal valóban távozott. 
 	Jimmy egyedül maradt a posztján. 
 	Sir Stanley Digby szobája a nyugati szárny legvégén volt. Egyik oldalán fürdőszoba, a másikon egy kisebb szoba; azt foglalta el Mr. Terence O'Rourke. Mindhárom helyiség ajtaja rövid folyosóra nyílt. Az őrszemnek egyszerű dolga volt. Csak oda kellett tennie egy széket a tölgyfa szekrény árnyékába, ahol a folyosó a galériába torkollt, s mindent kitűnően áttekinthetett. Máshonnan nem lehetett a nyugati szárnyba jutni, így az őrszem látott mindenkit, aki ki- vagy bemegy. Az egyik lámpa még mindig égett. 
 	Jimmy kényelmesen behúzódott a sarokba, keresztbe vetette lábát, és várt. Leopold készenlétben hevert a térdén. 
 	Az órájára nézett. Öt perc múlva háromnegyed egy... körülbelül egy órája, hogy a ház lepihent Semmiféle nesz nem törte meg a csendet, csak egy óra ketyegett valahol a távolban. 
 	Jimmynek valahogy nem volt kedvére ez a hang. Mindenféle eszébe jutott róla. Gerald Wade... meg az a hét ketyegő óra a kandallópárkányon... Ki tehette oda őket, és miért? Jimmy megborzongott. 
 	 150 
 	
 	Elég hátborzongató az ilyen várakozás. Nem csoda, hogy annyi minden történik egy spiritiszta szeánszon. Ha az ember ott ül a sötétben, pattanásig feszülnek az idegei... a legkisebb neszre is összerezzen. És kellemetlen gondolatok rohanják meg. 
 	Ronny Devereux! Ronny Devereux és Gerry Wade! Fiatal volt mindkettő, csupa élet és energia; mindennapi, vidám, egészséges fiatalemberek. És most hol vannak? A nyirkos földben... 
 	férgek lakmároznak rajtuk... Az isten szerelmére, miért nem tudja kiverni a fejéből ezeket a szörnyű 
 	gondolatokat? 
 	Megint az órájára nézett. Még csak öt perccel múlt negyed kettő. Ólomlábon jár az idő! 
 	Elképesztő lány ez a Bundle! Honnan szedte az erőt meg a bátorságot, hogy bemerészkedjék annak a Hét Számlap lebujnak a kellős közepébe? 
 	Miért nem volt őbenne ennyi vakmerőség meg kezdeményezőkészség, miért nem neki jutott eszébe? Talán, mert olyan képtelen ötlet. 
 	A Hét Óra. Vajon ki a fene az a Hét Óra? Talán most is itt van a házban. Cselédnek öltözve. A vendégek közt nem lehet. Nem, az képtelenség. De hát az egész ügy képtelenség. Ha nem volna meggyőződve Bundle szavahihetőségéről... hát azt hinné, ő találta ki az egészet. 
 	Jimmy nagyott ásított. Furcsa, hogy az ember egyszerre legyen álmos és feszült. Megint az órájára nézett. Tíz perc múlva kettő. Múlik az idő. 
 	Hirtelen lélegzetvisszafojtva előrehajolt, és figyelt. Valamit hallott. 
 	Eltelt tíz perc... És akkor megint. Megreccsent a padló... De valahonnan lentről jött a hang. És megint! Halk, baljós reccsenés. Valaki lopva járkál a házban. 
 	 151 
 	
 	Jimmy hangtalanul fölugrott. Csöndben a lépcsőhöz lopózott. Látszólag nyugodt volt minden. 
 	Ő mégis biztosan tudta, hogy valóban hallotta azt a lopakodó hangot. Nemcsak képzelte. 
 	Nagyon halkan, óvatosan leosont a lépcsőn. 
 	Jobb keze rákulcsolódott Leopoldra. A nagy előcsarnokban semmi nesz. Ha nem tévedett, és a tompa hang közvetlenül őrhelye alól hallatszott, akkor csak a könyvtárszobából jöhetett. 
 	Jimmy az ajtóhoz lopakodott, fülelt, de nem hallott semmit; hirtelen kivágta az ajtót, és villanyt gyújtott. 
 	Sehol semmi! A nagy szoba fényárban úszott. 
 	De üres volt 
 	- Esküdni mertem volna... - dünnyögte homlokát ráncolva Jimmy. 
 	A könyvtárszoba tágas helyiség volt, melynek három franciaablaka a teraszra nyílt. Jimmy átment a szobán. A középső ablak nem volt bezárva. 
 	Kinyitotta, kilépett, és végignézett a teraszon. 
 	Sehol semmi! 
 	Egy pillanatig töprengve állt ott. Aztán visszalépett a könyvtárszobába. Az ajtóhoz ment, bezárta, és zsebre vágta a kulcsot. Eloltotta a lámpát. Egy percig fülelt, majd halkan a nyitott ablakhoz ment, s ott állt, kezében a harcra kész Leopolddal. 
 	Halk léptek a terasz felől, vagy mégsem? 
 	Nem... csak képzelődött. Görcsösen markolta Leopoldot és fülelt... 
 	Valahol messze egy óra kettőt ütött. 
 	752 
 	
 	TIZENKILENCEDIK FEJEZET 
 	 Bundle kalandjai 
 	Bundle Brent talpraesett lány volt... és nem hiányzott belőle a képzelőerő. Előre látta: ha Jimmy nem is, Bili mindenképpen tiltakozni fog az ellen, hogy ő kivegye részét az éjszaka veszélyeiből. Esze ágában sem volt vitatkozással fecsérelni az időt. Megvoltak a tervei, és megtette a szükséges előkészületeket Röviddel vacsora előtt kinézett az ablakon, s amit látott, megelégedésére szolgált. Eddig is tudta, hogy az Abbey szürke falaira sűrű borostyán fut fel, s most megállapította, hogy az ő ablaka alatt különösen erős a növény, gyerekjáték lesz lemászni rajta. 
 	Bili és Jimmy óvintézkedéseit megfelelőnek találta, csak éppen kevesellte. De nem szólt a kifogásairól, mert az volt a véleménye, hogy ami kimaradt, az az ő dolga lesz. Röviden, míg Jimmy és Bili a házon belül őrködött, Bundle a házon kívül akart körülnézni. 
 	Nagyon büszke volt rá, hogy sikerült olyan szelíden tudomásul vennie a rá kirótt unalmas szerepet, bár némi megvetéssel állapította meg, milyen könnyű becsapni mindkét férfit. Persze Bili sose volt híres a villódzó szelleméről, viszont ismerte, legalábbis ismernie kellett volna az ő Bundle-ját. 
 	Jimmy Thesigertől pedig elvárta volna, hogy bár nem nagyon ismeri őt, több esze van, semhogy azt higgye, ilyen könnyen lerázhatja. 
 	Szobája magányában Bundle sebesen munkához látott. Először is ledobta az estélyi ruhát, meg 153 
 	
 	azt a semmiséget, amit alatta viselt, és úgyszólván az alapoktól kezdte. Nem hozta magával Abbeybe a komornáját, és maga csomagolt az útra. Különben a francia nő nem tudta volna mire vélni, hogy úrnője lovaglónadrágot visz magával, de egyéb lovaglófelszerelést nem. 
 	A lovaglónadrághoz Bundle gumitalpú cipőt húzott meg sötét pulóvert, és máris harcra készen állt Az órájára nézett. Még csak fél egy. Nagyon korán van. Akármi történik ma éjjel, még egy ideig várnia kell rá. Amíg biztosra nem vehető, hogy már mindenki elaludt a házban. Bundle fél kettőkor szándékozott megkezdeni a hadműveletet Eloltotta a lámpát, s az ablak mellett ülve várakozott. Pontosan a meghatározott időben fölállt, feltolta az ablakot, és átvetette lábát a párkányon. 
 	Szép éjszaka volt, hideg és nyugodt. Csillagfényes, de holdtalan. 
 	Bundle könnyűszerrel lejutott. Két húgával örökösen Chimneys parkjában rohangáltak gyerekkorukban, úgy másztak, mint a macskák. Kissé kifulladva, de sértetlenül ért földet egy virágágyban. 
 	Egy pillanatra megállt, s átgondolta a tervét. 
 	Tudta, hogy a légügyi minisztert és titkárát a nyugati szárnyban helyezték el, vagyis a ház túlsó felén. Az épület déli és nyugati oldala mentén terasz futott végig, amely fallal körülkerített gyümölcsösbe torkollt. 
 	Bundle kilépett a virágágyból, és befordult a ház sarkánál a déli teraszra. Halkan végigosont rajta; mindig a ház árnyékában maradt. De mikor a következő sarokra ért, halálra rémült: egy férfit talált ott, aki szemmel láthatólag el akarta állni az útját. 
 	- Battle felügyelő! - ismerte fel a következő 
 	pillanatban. - Halálra rémített! 
 	 154 
 	
 	- Ezért vagyok itt - mondta a főfelügyelő nyájasan. 
 	Bundle ránézett. Megint feltűnt neki, milyen kevéssé igyekszik álcázni magát Battle. Jól megtermett volt, szilárd és messziről látható. Nagyon angol. De Bundle esküdni mert volna, hogy Battle főfelügyelő nem esett a feje lágyára. 
 	- Tulajdonképpen mit csinál itt? - kérdezte még mindig suttogva. 
 	- ügyelek, hogy senki se járkáljon errefelé, akinek itt semmi keresnivalója. 
 	- Aha - hökkent meg Bundle. 
 	- Például ön, Lady Eileen. Nem hinném, hogy mindig ilyenkor szokott sétára indulni. 
 	- Vagyis azt akarja - mondta Bundle vontatottan -, hogy forduljak vissza? 
 	- Önnek igen gyors az észjárása - bólintott helyeslően Battle főfelügyelő. - Pontosan ezt szeretném. Mondja csak... az ajtón vagy az ablakon jött ki? 
 	- Az ablakon. Gyerekjáték ezen a borostyánon lemászni. 
 	- ügy van - nézett Battle főfelügyelő gondterhelten a borostyánra. - Kétségtelenül. 
 	- És azt kívánja, hogy most visszamenjek? -
 	mondta Bundle. - Rágondolni is rossz. A nyugati teraszhoz akartam eljutni. 
 	- Talán nem ön az egyetlen, akinek ez a szándéka - jegyezte meg Battle. 
 	- Magának nem fogja elkerülni senki a figyelmét - állapította meg Battle bosszúsan. 
 	- Remélem is. - A főfelügyelőnek szemmel láthatólag megelégedésére szolgált a megjegyzés. -  Csak semmi kellemetlenség.  Ez az én jelszavam. És most, bocsásson meg, Lady Eileen, azt hiszem, itt az ideje, hogy nyugovóra térjen -
 	jelentette ki ellentmondást nem tűrően. 
 	 155 
 	
 	Bundle csüggedten indult visszafelé azon az úton, amelyen jött. Az út felét már megtette a falon, amikor hirtelen eszébe jutott valami; kis híján elengedte a borostyánt, és lepottyant És ha Battle főfelügyelő  őrá gyanakszik? 
 	Volt a modorában valami... igen, kétségtelenül volt valami, ami erre utalt Mikor bemászott az ablakon a hálószobájába, nem tudta megállni nevetés nélkül. Micsoda ötlet, hogy a megbízható főfelügyelő  őrá gyanakszik! 
 	Engedelmeskedett Battle utasításának, visszament a szobájába, de esze ágában sem volt lefeküdni és aludni. Az volt az érzése, ezt Battle sem várja tőle. Nem az az ember, aki képtelen dolgokat vár el bárkitől. Márpedig az, hogy Bundle nyugton maradjon, mikor a közelben talán épp kalandos és izgalmas események zajlanak, merő 
 	képtelenség volna. 
 	Az órájára nézett. Tíz perc múlva kettő. Egy-két percnyi töprengés után Bundle óvatosan kinyitotta az ajtót Sehol egy hang. Nyugodt és békés volt minden. Bundle óvatosan végiglopózott a folyosón. 
 	Hirtelen megtorpant, mert az volt a benyomása, hogy a padló megreccsen valahol, de aztán úgy döntött, rosszul hallotta, és folytatta útját. Már az összekötő folyosón járt, s a nyugati szárny felé tartott. Odaért a két folyosó kereszteződéséhez, óvatosan körülnézett... és elképedve bámult maga elé. 
 	Az őrhely üres volt. Jimmy Thesiger nem ült ott. 
 	Bundle alig hitt a szemének. Mi történt? Miért hagyta ott Jimmy az őrhelyét? Mit jelentsen ez? 
 	Ebben a pillanatban hallotta, hogy egy óra kettőt üt. 
 	Még mindig ott állt, s azon töprengett, mitévő 
 	legyen, amikor hirtelen nagyot dobbant a szíve, aztán mintha megállt volna. 
 	 156 
 	
 	 Terence O'Rourke ajtaján lassan megmozdult a kilincs. 
 	Bundle megigézve meredt rá. De az ajtó nem nyílt ki. A kilincs visszatért eredeti helyzetébe. Mit jelentsen ez? 
 	Bundle döntött. Jimmy ismeretlen okból elhagyta az őrhelyét. Neki tehát most meg kell keresnie Bilit. 
 	Villámgyorsan és hangtalanul végigsuhant a folyosón, amerről jött. Teketória nélkül rontott be Bili szobájába. 
 	- Ébresztő, Bili! Kelj föl azonnal! - suttogta sürgetően, de választ nem kapott. - Bili! - suttogta. 
 	Ekkor elállt a lélegzete.  Ez nem Bili szobája! 
 	Az egyik széken az elegáns pongyola, az öltözkö-
 	dőasztalon a női szépítőszerek, a fekete bársony estélyi ruha, amelyet hanyagul egy másik székre dobtak... Hát persze, sietségében eltévesztette az ajtót. Ez Radzky grófnő szobája. 
 	De akkor hol, ó hol van a grófnő? 
 	Épp ezt a kérdést tette föl magának Bundle, amikor az éjszaka csöndjét minden kétséget kizáróan megtörte valami. 
 	A lárma lentről jött. Bundle egy pillanat alatt kívül termett a grófnő szobáján, és lerohant a lépcsőn. A hangok a könyvtárszobából jöttek... 
 	felborított székek zuhantak a padlóra. 
 	Az ajtó zárva volt. Bundle hiába zörgetett rajta. 
 	De jól hallotta, hogy odabent dulakodnak... zihálás és lábdobogás szűrődött ki, férfikáromkodás, néha recsegés-ropogás, ha valami kisebb bútordarab került a verekedők útjába. 
 	Aztán gonoszul és félreérthetetlenül egyszer s mindenkorra véget vetett az éjszaka békéjének két egymást követő lövés. 
 	 157 
 	
 	HUSZADIK FEJEZET 
 	 Loraine kalandjai 
 	Loraine Wade felült az ágyban, és lámpát gyújtott. Pontosan egy előtt tíz perccel. Korán lefeküdt. .. fél tízkor. Megvolt az a szerencsés képessége, hogy az előre elhatározott időpontban magától felébredt, így pihenhetett néhány órát. 
 	Két kutya aludt a szobájában; az egyik most felemelte fejét és kérdően nézett rá. 
 	- Feküdj, Tolvaj - mondta Loraine, s a kutya engedelmesen leeresztette fejét, csak bozontos szempillája mögül leste úrnőjét. 
 	Igaz, Bundle némi kételkedéssel fogadta Loraine Wade engedékenységét, de csak átmenetileg, egy gyanakvó pillanatra. Loraine olyan józannak látszott, az ember azt hitte, szívesen kimarad mindenből. 
 	Ha azonban az ember jobban megnézte, láthatta, hogy apró, dacos álla és összeszorított ajka erőre és elszántságra vall. 
 	Loraine fölkelt, tweedszoknyát és kabátot vett föl. Egyik kabátzsebébe zseblámpát dugott. Aztán kihúzta öltözőasztala fiókját, és elővett egy apró, elefántcsont markolatú pisztolyt... szinte játékszernek látszott. Előző nap vásárolta a Harrods Áruházban, és nagyon örült neki. 
 	Még egyszer körülnézett a szobában, hogy lássa, nem feledkezett-e meg valamiről; ebben a pillanatban a hatalmas kutya fölállt és odajött hozzá: könyörgő tekintettel, farkcsóválva nézett rá. 
 	758 
 	
 	- Nem, Tolvaj - rázta meg a fejét Loraine. -
 	Nem lehet Az asszonyod nem vihet magával. 
 	Maradj szépen itt, légy jó fiú. - Megsimogatta a kutya fejét, visszanyomta az állatot a vackára, aztán hangtalanul kisurrant a szobából, s becsukta maga mögött az ajtót. 
 	Egy oldalajtón hagyta el a házat Körbement a garázshoz, ahol kétüléses kis kocsija már útra készen állt. Az enyhe lejtőn hagyta, hogy guruljon a kocsi, csak akkor indította be a motort, amikor már kissé eltávolodott a háztól. Aztán az órájára nézett, és beletaposott a gázba. 
 	Azon a helyen hagyta a kocsit amelyet már korábban kinézett magának. Talált ott egy nyílást a kerítésen, könnyen bejuthatott rajta. Pár perc múlva már kissé sárosan ott állt Wyvern Abbey parkjában. 
 	Igyekezett minél halkabban megközelíteni az impozáns, borostyánnal befuttatott épületet A távolban egy óra kettőt ütött. 
 	Loraine dobogó szívvel húzódott közelebb a teraszhoz. Sehol egy lélek... életnek semmi jele. 
 	Minden békésnek és nyugodtnak látszott. A lány a teraszra ért, megállt és körülnézett. 
 	Hirtelen minden előzmény nélkül puffanva a lábához esett valami a magasból. Lehajolt érte. 
 	Papírba göngyölt csomag volt Loraine a kezében tartotta, és felnézett. 
 	Közvetlenül a feje fölött nyitott ablakot látott; egy férfi épp ekkor vetette át a lábát a párkányon, s mászni kezdett lefelé. 
 	Loraine nem várt tovább. Nyakába szedte a lábát és futott, még mindig a papírcsomagot szorongatva. 
 	Mögötte hirtelen dulakodás zaja tört ki. - Eresz-szen el - mondta egy rekedt hang. - Nem én... na várj csak! 
 	 159 
 	
 	Loraine meg mindig rohant... vakon, fejvesztetten... befordult a terasz sarkánál... és egyenest egy nagydarab, testes férfi karjába futott. 
 	- Nicsak, nicsak - mondta Battle főfelügyelő 
 	barátságosan. 
 	- Gyorsan, jaj istenem, gyorsan! - zihálta Loraine. - Megölik egymást. Kérem, siessen! 
 	Revolverlövés dördült... aztán még egy. 
 	Battle főfelügyelő futva indult arrafelé. Loraine követte. Vissza a teraszon a könyvtárszoba ablakához. Az ablak nyitva volt. 
 	Battle megtorpant, zseblámpát gyújtott. Loraine közvetlenül mögötte állt és átlesett a vállán. 
 	Halkan felzokogott. 
 	A franciaablak küszöbén Jimmy Thesiger hevert, minden valószínűség szerint vértócsában. 
 	Jobb karja furcsán lógott. 
 	- Meghalt - sikoltott fel Loraine. - Úristen, Jimmy ... Jimmy... meghalt! 
 	- ugyan már - csitította Battle főfelügyelő -
 	nyugodjon meg. A fiatalember nem halt meg. Ez biztos. Keresse meg a villanykapcsolót, és gyújtson villanyt. 
 	Loraine engedelmeskedett. Végigbotorkált a szobán, megtalálta a kapcsolót az ajtó mellett és lenyomta. A szoba fénybe borult. Battle főfelügyelőből megkönnyebbült sóhaj szakadt ki. 
 	- Semmi baj... csak a jobb karját találta el a lövés. 
 	A vérveszteségtől eszméletlen. Jöjjön, segítsen. 
 	Valaki dörömbölt a könyvtárszoba ajtaján. Hangok hallatszottak, bebocsátást kértek, követeltek, méltatlankodtak. 
 	- Akkor most... - nézett Loraine habozva arrafelé. 
 	- Nem kell sietni - mondta Battle. - Mindjárt beengedjük őket. De most jöjjön, segítsen. 
 	 160 
 	
 	Loraine szófogadóan odament. A főfelügyelő elővett egy hatalmas, tiszta zsebkendőt, és gondosan bekötözte a sebesült karját. Loraine segített neki. 
 	- Nem lesz semmi baja - mondta a főfelügyelő. 
 	- Ne aggódjon. Ezeknek a fiatal fickóknak annyi életük van, mint a macskáknak. Egyébként nem a vérveszteségtől volt eszméletlen. Ahogy elesett, nyilván beütötte a fejét. 
 	Kintről már éktelen dörömbölés hallatszott. 
 	- Ki van odabenn? Azonnal nyissák ki! - hallották hangosan és tisztán George Lomax dühösen fölemelt hangját. 
 	- Azt hiszem, nem tehetünk mást - sóhajtott fel Battle főfelügyelő. - Sajnos. 
 	Villámgyorsan körbepillantott, áttekintette a színhelyet. Jimmy mellett egy automata pisztoly hevert. A főfelügyelő óvatosan fölemelte, nagyon finoman fogta és megvizsgálta. Dörmögött valamit, és az asztalra tette. Aztán az ajtóhoz ment, és kinyitotta. 
 	Néhányan kis híján beestek a szobába. Mindenki egyszerre beszélt. 
 	- Mit... mit... mit jelentsen ez? - kiabálta George Lomax hebegve, mert a megátalkodott szavak nem akartak kellő gyorsasággal a nyelvére jönni. 
 	- Á, maga az, főfelügyelő. Mi történt? Akarom mondani... mi történik itt? 
 	-Jézusom! A jó öreg Jimmy - meredt Bili Eversleigh a földön heverő élettelen alakra. 
 	- Szegény fiú! - kiáltotta Lady Coote, fényes vörös pongyolájában elviharzott Battle főfelügyelő 
 	mellett, és anyáskodva hajolt a földön jeverő Jimmy fölé. 
 	- Loraine! - ámult el Bundle. 
 	-  Gott im Himmel!  - mondta Herr Eberhard, aztán hasonló értelemben folytatta. 
 	 161 
 	
 	- Jézusom, mi ez az egész? - kérdezte Sir Stanley Digby. 
 	- Oda nézzenek, mennyi vér! - sikoltott fel kéjes borzongással egy szobalány. 
 	- Nagy ég! - ámult el egy inas. 
 	- Micsoda dolog ez! - mondta határozottan a főkomornyik, akinek közben megjött a bátorsága, s intett az alacsonyabb beosztású cselédeknek, hogy távozzanak. 
 	- Nem kellene eltávolítanunk néhány embert, uram? - kérdezte George-tól a rátermett Mr. Rupert Bateman. 
 	Aztán mindannyian elhallgattak, hogy lélegzetet vegyenek. 
 	- Ez hihetetlen! -jelentette ki George Lomax. -
 	Mondja, Battle, mi történt? 
 	Battle ránézett, s George azonnal visszanyerte szokott óvatosságát. - Hát akkor... - indult az ajtó felé -, kérem, mindenki menjen és feküdjön le. 
 	Csak... egy... 
 	- Kis baleset történt - mondta Battle főfelügyelő könnyedén. 
 	- Kis... baleset. Nagyon leköteleznének, ha mindannyian nyugovóra térnének ismét. 
 	Erre senki sem mutatott hajlandóságot. 
 	- Lady Coote... nagyon kérem... 
 	- Szegény fiú - mondta a Jimmy mellett térdelő Lady Coote anyáskodva. Nem szívesen hagyta ott a sebesültet. Épp fölállt, mikor Jimmy megmozdult, és felült. 
 	- Jó napot! - mondta rekedtes hangon. - Mi baj? - Egy-két percig kábultan nézett körül, aztán visszatért szemébe az értelem. - Elkapták? - kérdezte türelmetlenül. 
 	-Kit? 
 	- Hát azt az embert. A borostyánon mászott le. 
 	 162 
 	
 	En ott álltam az ablaknál. Elkaptam, és sokáig verekedtünk... 
 	- Valami komisz, vérengző besurranó tolvaj -
 	méltatlankodott Lady Coote. - Szegény fiú! 
 	- Szóval... sajnos... elég nagy felfordulást csináltunk - nézett körül Jimmy. - Az a fickó olyan erős volt, mint egy ökör, és szépen körbetáncoltuk a szobát. 
 	A szoba állapota is ezt bizonyította. Három és fél méter sugarú körben összetört minden, ami ösz-szetörhetett. 
 	- És aztán mi történt? 
 	De Jimmy valamit keresett a szemével. - Hol van Leopold? - kérdezte. - Az automata pisztolyok gyöngye? 
 	- Ez az öné, Mr. Thesiger? - mutatott Battle az asztalon fekvő pisztolyra. 
 	- Az enyém. A kis Leopold. Hány lövést adott le? 
 	- Egyet. 
 	- Csalódtam Leopoldban - nevette el magát bosszúsan Jimmy. — Nyilván nem jól nyomtam meg a gombot, különben tovább lövöldözött volna. 
 	- Ki lőtt elsőnek? 
 	- Sajnos, én - vallotta be Jimmy. - Tudja, az az ember egyszer csak kitépte magát a kezemből. 
 	Láttam, hogy az ablakhoz igyekszik, hát rákulcsoltam az ujjamat Leopoldra, és odapörköltem neki. 
 	Az ablakban megfordult és rám lőtt, és... hát, gondolom, akkor kikészültem. - Csüggedten tapogatta a fejét. 
 	- Azt mondja, a borostyánon mászott le? -
 	kapta fel a fejét Sir Stanley Digby. - Jézusom, Lomax, lehet, hogy ellopták? 
 	Kirohant a szobából. Érthetetlen okból amíg távol volt, egy szót sem szólt senki. Sir Stanley pár 163 
 	
 	perc múlva visszatért. Kerek, máskor pirospozsgás arca hamuszürkére sápadt. 
 	— Jézusom, Battle — mondta —, elvitték. 
 	O'Rourke az igazak álmát alussza... gondolom, beadtak neki valamit. Nem tudom fölébreszteni. És a papírok eltűntek. 
 	 164 
 	
 	HUSZONEGYEDIK FEJEZET 
 	 A gyártási leírás megkerül 
 	 - Du lieber Gott! - suttogta Herr Eberhard. Az arca krétafehér lett 
 	- Igaz ez, Battle? - nézett George méltóságteljes szemrehányással Battle-ra. - Én ezt az ügyet teljes egészében magára bíztam. 
 	A főfelügyelő rendíthetetlen nyugalma ismét megmutatkozott. Arcizma sem rezzent. -A legjobbak is kudarcot vallanak néha, uram - mondta csöndesen. 
 	- Azt akarja mondani... komolyan azt akarja mondani... hogy az iratok eltűntek? 
 	- Nem, Mr. Lomax - rázta meg a fejét Battle főfelügyelő mindenki nagy meglepetésére. -
 	A helyzet nem olyan súlyos, mint gondolja. Minden rendben van. De nem az enyém az érdem. 
 	Ennek az ifjú hölgynek köszönje - mutatott Loraine-re, aki csodálkozva nézett rá. 
 	Battle a lányhoz lépett, és gyöngéden elvette tőle a papírcsomagot, melyet az még mindig gépiesen szorongatott. - Azt hiszem, Mr. Lomax -
 	mondta -, ebben megtalálja, amit keres. 
 	Sir Stanley Digby, aki fürgébb volt George-nál, ha cselekedni kellett, megragadta a csomagot, feltépte, és türelmetlenül vette szemügyre a tartalmát. Aztán megkönnyebbült sóhajjal törölte meg a homlokát. Herr Eberhard odarohant szellemi gyermekéhez, és német szóáradat kíséretében a szívére szorította. 
 	- Drága ifjú hölgyem - fordult Sir Stanley Lo-165 
 	
 	raine-hez, és melegen megrázta a kezét. - Végtelen hálára kötelezett bennünket, higgye el. 
 	- A legteljesebb mértékben - mondta George. 
 	- Bár én... szóval... - Zavartan elhallgatott, s az ifjú hölgyre meredt, akit még soha életében nem látott. 
 	Loraine könyörgőn nézett Jimmyre. 
 	- Nos... ez Miss Wade - sietett Jimmy a segítségére. - Gerald Wade húga. 
 	- Csakugyan - rázott kezet George nyájasan a lánnyal. - Drága Miss Wade, engedje meg, hogy kifejezzem mélységes hálámat önnek azért, amit tett. Be kell vallanom, nem látom egészen világosan... - udvariasan elhallgatott, s a jelenlévők közül négyen úgy érezték, keserves magyarázkodás áll előttük. 
 	- Ezt most talán hagyjuk, uram - segítette ki őket tapintatosan Battle főfelügyelő. 
 	- Nem kellene valakinek megnéznie O'Rourke-ot? - terelte másra a szót a rátermett Mr. Bateman. - Nem gondolja, uram, hogy helyes volna, ha orvost hívnánk? 
 	- De igen - mondta George. - Hogyne. Nagy gondatlanság volt tőlünk, hogy nem jutott eszünkbe már előbb. - Bilire nézett. - Hívja fel Cartwright doktort. Kérje meg, hogy jöjjön azonnal. De ne mondjon el mindent... úgy értem... járjon el körültekintően. 
 	Bili indult, hogy teljesítse a feladatot. 
 	- Én fölmegyek magával, Digby - mondta George. - Talán tehetünk valamit... segíthetünk.. . addig is, amíg az orvos megjön. - Tanácstalanul nézett Rupert Batemanre. A rátermettséget mindenki azonnal megérzi. Pongo már átvette az irányítást. 
 	- Felmenjek önökkel, uram? 
 	 166 
 	
 	George megkönnyebbülten fogadta el az ajánlatot. Erezte: íme van valaki, akire nyugodtan rábízhatja magát. Tökéletesen megbízott Mr. Bateman rátermettségében, mint mindenki, akinek valaha dolga volt a kiváló fiatalemberrel. 
 	A három férfi együtt távozott. 
 	- Szegény fiatalember - mormolta Lady Coote mély, telt hangon. - Talán segíthetek valamiben. 
 	- És utánuk sietett. 
 	- Melegszívű asszony - mondta a főfelügyelő 
 	elgondolkozva. - Nagyon melegszívű. Kíváncsi vagyok... 
 	Három pár szem nézett rá kérdőn. 
 	- Kíváncsi vagyok - folytatta Battle főfelügyelő 
 	töprengve -, hol lehet Sir Oswald Coote. 
 	- Jaj! - akadt el Loraine lélegzete. - Gondolja, hogy megölték? 
 	- Ne legyen ilyen melodramatikus - nézett rá Battle szemrehányóan. - Szó sincs róla, inkább azt hiszem... - Elhallgatott, nagy kezét fölemelve mindenkit csendre intett, s oldalra hajtott fejjel fülelt. 
 	Egy perc sem telt belé, és mindannyian hallották, ami az előbb csak az ő éles fülét ütötte meg: a közeledő lépteket odakint a teraszon. Hangosan, összetéveszthetetlenül. Egy pillanat múlva testes alak jelent meg az ajtóban; ott állt, nézett rájuk, és furcsa módon sugárzott belőle, hogy ura a helyzetnek. 
 	Sir Oswald - mert ő volt - lassan hordozta körül a tekintetét, egyik arcról a másikra. Éles szemét egyetlen részlet sem kerülte el. Észrevette Jimmy karján a hevenyészett kötést; Bundle szedett-vedett öltözékét; Loraine-t, akit még sose látott. 
 	Végül Battle főfelügyelőn állapodott meg a tekintete. - Mi történt itt? - kérdezte éles hangon. 
 	767 
 	
 	- Rablási kísérlet, uram. 
 	-  Kísérlet? 
 	 - Hála ennek az ifjú hölgynek, Miss Wade-nek, a tolvaj kudarcot vallott. 
 	- Értem! - zárta le Sir Oswald a helyzetfelmérést. - És  ehhez mit szól, főfelügyelő? - nyújtott Battle felé egy mausert, amelyet óvatosan az agyánál fogott. 
 	- Hol találta, Sir Oswald? 
 	- Odakint a pázsiton. Feltételezem, hogy valamelyik tolvaj dobta el, mikor futásnak eredt. Vigyázva nyúltam hozzá, mert nyilván meg akarják vizsgálni az ujjlenyomatokat. 
 	- Ön mindenre gondol, Sir Oswald - vette át a pisztolyt Battle ugyanolyan óvatosan; lerakta az asztalra Jimmy coltja mellé. 
 	- Most pedig, ha megkérhetem önöket - folytatta Sir Oswald -, mondják el pontosan, mi is történt. 
 	Battle főfelügyelő röviden összefoglalta az éjszaka eseményeit. 
 	- Értem - ráncolta a homlokát gondterhelten Sir Oswald. - Miután Mr. Thesigert megsebesítette és cselekvésképtelenné tette az az ember - mondta gúnyosan -, a nyakába szedte a lábát és elmenekült, útközben elhajítva a pisztolyt. Csak azt nem értem, hogy miért nem vette üldözőbe valaki. 
 	- Amíg nem hallottuk Mr. Thesiger történetét, addig nem is tudtuk, hogy van kit üldöznünk -
 	jegyezte meg Battle főfelügyelő szárazon. 
 	- Maga nem... látta egy pillanatra sem, amikor befordult a teraszon a ház sarkánál? 
 	- Nem. Körülbelül negyven másodperccel később érhettem ide, mint ahogy eltűnt. Nincs holdfény, és amint elhagyta a teraszt, láthatatlanná vált. Nyilván azonnal futásnak eredt a lövés után. 
 	 168 
 	
 	- Aha - dünnyögött Sir Oswald. - Akkor is az a véleményem, hogy át kellett volna vizsgálnia a környéket az embereivel. És őrt állítani... 
 	- Három emberem van a parkban — mondta csöndesen a főfelügyelő. 
 	- ügy! - Sir Oswald a jelek szerint erre nem számított. 
 	- Azt az utasítást kapták, hogy tartóztassanak fel mindenkit, aki el akarja hagyni a parkterületét. 
 	- És mégsem kapták el? 
 	- Mégsem kapták el - bólintott Battle ünnepélyesen. 
 	Sir Oswald úgy nézett rá, mintha szöget ütött volna a fejébe, amit hallott. - Mindent elmondott nekem, amit tud, Battle főfelügyelő? - kérdezte éles hangon. 
 	- Igen, Sir Oswald, mindent, amit  tudok.  Hogy mit gondolok, az már más kérdés. Talán van egy-két különös gondolatom... de amíg az ember gondolatai nem vezetnek eredményre, fölösleges beszélnie róluk. 
 	- Én mégis szeretném tudni, hogy mit gondol, Battle főfelügyelő - mondta Sir Oswald megfontoltan. 
 	- Először is azt, hogy túl sok a borostyán ezen a házon... bocsásson meg, uram, az ön kabátjára is jutott... igen, sokkal több a kelleténél. Megnehezíti a dolgunkat. 
 	Sir Oswald rámeredt, de bármilyen válasz fordult meg a fejében, kimondatlan maradt, mert megjelent Rupert Bateman. 
 	- Örülök, hogy itt találom, Sir Oswald. Lady Coote csak most vette észre a távollétét... és meg van győződve róla, hogy önt megölték a tolvajok. 
 	Azt hiszem, Sir Oswald, a legjobb lenne, ha azonnal bemenne hozzá. Nagyon felizgatta magát. 
 	769 
 	
 	- Maria hihetetlenül ostoba asszony-jelentette ki Sir Oswald. - Miért öltek volna meg? Megyek, Bateman. - És titkára kíséretében távozott. 
 	- Igazán rátermett fiatalember - nézett utánuk Battle. - Mi is a neve? Bateman? 
 	- Bateman... - bólintott Jimmy. - Rupert. Mindenki Pongónak hívja. Iskolatársam volt. 
 	- Komolyan? Ez nagyon érdekes, Mr. Thesiger. 
 	És mi volt a véleménye róla akkoriban? 
 	- Ó, mindig ugyanilyen tökfilkó volt. 
 	- Nem gondoltam volna róla - jegyezte meg Battle jámboran — hogy tökfilkó. 
 	- Á, tudja, hogy értem. Természetesen tulajdonképpen egyáltalán nem tökfilkó. Rengeteg esze van és örökösen magol. De mindent olyan halálosan komolyan vesz. Szikrányi humorérzéke sincs. 
 	- Értem - mondta Battle főfelügyelő. - Kár. 
 	Azok az úriemberek, akiknek nincs humorérzékük, hajlamosak rá, hogy túlságosan komolyan vegyék magukat... márpedig ez bajba keverheti őket. 
 	- Mem tudom elképzelni, hogy Pongo bajba keveredjen - mondta Jimmy. - Eddig remekül elboldogult... beásta magát az öreg Coote-nál, és a jelek szerint az isten se mozdítja ki az állásából. 
 	- Battle főfelügyelő - szólalt meg Bundle. 
 	- Parancsoljon, Lady Eileen! 
 	- Nem tartja különösnek, hogy Sir Oswald egy szóval sem említette, mit keresett éjnek évadján a parkban? 
 	- Sir Oswald nagy ember - mondta Battle -, és a nagy embereknek van annyi eszük, hogy csak akkor szolgáljanak magyarázattal, ha kérdezik őket. Az elhamarkodott magyarázkodás és mentegetőzés mindig a gyöngeség jele. Sir Oswald ezt 7 70 
 	
 	éppolyan jól tudja, mint én. Dehogyis jön be magyarázkodva meg bocsánatkérően... ő aztán nem! Egyszerűen besétál, és ő tesz szemrehányást  nekem.  Sir Oswald nagy ember, semmi kétség. 
 	A főfelügyelő hangjában olyan őszinte csodálat zengett, hogy Bundle nem folytatta a témát. 
 	- Most pedig - nézett végig Battle felcsillanó szemmel az ottmaradtakon -, ha már ilyen szépen összejöttünk... szeretném hallani, hogy került Miss Wade épp a kellő pillanatban a tett színhelyére. - Szégyellhetne magát - méltatlankodott Jimmy. - így rászedni mindannyiunkat. 
 	- Miért kellett volna nekem mindenből kimaradnom? - kiáltott fel Loraine. - Eszem ágában sem volt... egy pillanatra sem, már az első nap sem, mikor ott magánál mind a ketten azt magyarázták, hogy mennyivel okosabban teszem, ha szép csöndben otthon maradok, és távol tartom magam a veszélytől. Nem szóltam semmit, de magamban már akkor eldöntöttem. 
 	- Nekem gyanús volt - mondta Bundle -, hogy olyan meglepően jámboran fogadod. Gondolhattam volna, hogy forgatsz a fejedben valamit. 
 	- És én még azt hittem, rendkívül józanul fogja fel a dolgot - méltatlankodott Jimmy Thesiger. 
 	- Magától kitelik, Jimmy drágám - mondta Loraine. - Magát gyerekjáték volt az orránál fogva vezetni. 
 	- Igazán kedves, köszönöm - sértődött meg Jimmy. - Folytassa csak, mintha itt se lennék. 
 	- Mikor fölhívott, és azt mondta, veszélyes lehet a dolog, végképp elszántam magam - magyarázta Loraine. - Elmentem a Harrodsba, és vettem egy pisztolyt. Nézzék - húzta elő a finom kis fegyvert. 
 	 171 
 	
 	Battle főfelügyelő elvette tőle, es alaposan szemügyre vette. - Gyilkos kis játékszer, Miss Wade - állapította meg. - Ért hozzá... szóval... 
 	tud vele bánni? 
 	- Még sose próbáltam - vallotta be Loraine. -
 	De gondoltam, ha magammal hozom... biztonságban fogom érezni magam. 
 	- Hát persze - bólintott Battle komolyan. 
 	-Az volt az elképzelésem, hogy eljövök, és megnézem, mi folyik itt. A kocsit az úton hagytam, átmásztam a sövényen, és a teraszhoz sétáltam. 
 	Éppen körülnéztem, mikor hupp, valami odaesett a lábam elé. Fölvettem, aztán megnéztem, honnan jöhet. Akkor megláttam azt a férfit, amint mászik lefelé a borostyánon, és futásnak eredtem. 
 	- Hát igen - mondta Battle. - Mondja, Miss Wade, le tudná írni egyáltalán azt a férfit? 
 	- Olyan sötét volt, nem sokat lehetett látni -
 	rázta meg a fejét a lány. - Azt hiszem, nagydarab férfi volt, de mást nem tudok. 
 	- Most magán a sor, Mr. Thesiger - fordult Battle a fiatalemberhez. - Verekedett azzal az emberrel... tud róla valamit mondani? 
 	-Elég tagbaszakadt egyén volt... de többet nem tudok... egyszer-kétszer rekedten suttogott... például mikor a torkát szorongattam. Azt mondta, „Eresszen el, hapsikám", vagy valami ilyesmit. 
 	- Tehát műveletlen ember volt? 
 	- Gondolom, igen. A beszédéből úgy tűnt. 
 	- Még most sem értem azt a csomagot -
 	mondta Loraine. - Miért kellett így ledobnia? Zavarta a mászásban? 
 	- Nem - mondta Battle. - Én másképp látom. 
 	Azt a csomagot, Miss Wade, szándékosan dobták le önnek... legalábbis azt hiszem. 
 	 172 
 	
 	-  Nekem ? 
 	 - Mondjuk úgy: annak a személynek, akinek a tolvaj önt vélte. 
 	- Egyre bonyolultabb - jegyezte meg Jimmy. 
 	- Mondja, Mr. Thesiger, amikor maga bejött ide, felgyújtotta a lámpát? 
 	- Igen. 
 	- És akkor senki sem volt a szobában? 
 	- A világon senki. 
 	- De ezt megelőzően ön hallani vélte, hogy valaki járkál idelenn. 
 	- Igen. 
 	- Azután, hogy megnézte az ablakot, megint eloltotta a lámpát, és bezárta az ajtót? 
 	Jimmy bólintott. 
 	Battle főfelügyelő lassan körülnézett. A pillantása megakadt egy nagy, bőrből készült spanyolfalon az egyik könyvespolc mellett. 
 	Átsietett a szobán, és benézett mögéje. 
 	Átható kiáltás szakadt ki belőle, mire a fiatalok is mellette termettek. 
 	A földön ájultan hevert Radzky grófnő. 
 	 173 
 	
 	HUSZONKETTEDIK FEJEZET 
 	 Radzky grófnő története 
 	A grófnő egészen másképp nyerte vissza az eszméletét, mint Jimmy Thesiger. A művelet sokkal tovább tartott, és összehasonlíthatatlanul művészibb volt. 
 	A „művészi" Bundle szava. Buzgón sietett a hölgy segítségére, főképp a hideg vízzel bánt bőkezűen. A grófnő tüstént megmozdult, fehér, tétova kezét végighúzta homlokán, és alig hallhatóan mormolt valamit. 
 	Ekkor loholt be a szobába Bili, aki végre elszabadult a telefonok meg orvosok körüli teendőktől, s azonnal hozzálátott, hogy (Bundle véleménye szerint) szánalmas hülyét csináljon magából. 
 	- Semmi baj, grófnő - hajolt a hölgy fölé aggodalmas, gondterhelt ábrázattal. - Higgye el, semmi baj. Minden rendben van. Most ne próbáljon beszélni. Nem tenne jót önnek. Csak feküdjön nyugodtan. Egy perc múlva rendbejön. Minden eszébe fog jutni. Ne mondjon semmit, amíg nem érzi egészen jól magát. Ne hamarkodja el - fecsegett össze mindenféle ostobaságot. - Csak feküdjön nyugodtan, és hunyja le a szemét. Egy perc múlva emlékezni fog mindenre. Igyon még egy korty vizet. Igyon egy kis konyakot. Az most jót fog tenni. Mem gondolod, Bundle, hogy egy kis konyak... 
 	- Az isten szerelmére, Bili, hagyd már békén -
 	veszítette el a türelmét Bundle. - Nem lesz semmi baja. 
 	 174 
 	
 	Es gyakorlott kézzel bőséges sugárban spriccelte a hideg vizet a grófnő pompásan kikészített arcába. 
 	A grófnő összerezzent és felült. Szemmel láthatólag magához tért. 
 	- Oh! - mondta. - Jól vagyok. Igen, jól vagyok. 
 	- Ne hamarkodjon el semmit - mondta Bili. -
 	Csak akkor beszéljen, ha már egészen jól érzi magát. 
 	A grófnő szorosabbra vonta maga körül áttetsző pongyoláját. - Már emlékszem - mondta. -
 	Igen, már emlékszem. - Fölnézett és végigjártatta tekintetét a köréje gyűlt csoporton. Talán részvétlenséget olvasott ki a figyelmes arcokból. Akárhogy is, megfontoltan rámosolygott az egyetlen arcra, amelyről sugárzott az aggodalom. 
 	- Ó, itt az én nagy angol emberem - mondta gyöngéden. - Ne féljen. Nincs semmi bajom. 
 	- Mit akarok mondani... biztos benne? - kérdezte Bili nyugtalanul. 
 	- Egészen biztos vagyok - mosolygott rá megnyugtatóan a grófnő. - Nekünk magyaroknak acélidegeink vannak. 
 	Mélységes megkönnyebbülés futott át Bili arcán. Aztán mérhetetlenül ostoba kifejezés ült ki rá... 
 	Bundle legszívesebben belerúgott volna Bilibe. 
 	- Igyon egy kis vizet - mondta hűvösen. 
 	A grófnő nem kért vizet Jimmy, akiben több volt a megértés a szenvedő szépség iránt, egy koktélt javasolt. A grófnő kedvezően fogadta az indítványt. Mikor megitta a koktélt, ismét körülnézett; már elevenebb volt a tekintete. 
 	- Mondják el, mi történt - szólította fel őket. 
 	- Reméltük, hogy ezt ön fogja elmondani nekünk - mondta Battle főfelügyelő. 
 	 175 
 	
 	A grófnő fürkészően nézett ra. Mintha csak most vett volna tudomást a nagydarab, nyugodt férfiról. 
 	- Bent jártam a szobájában - mondta Bundle. 
 	- A szoba üres volt, az ágy érintetlen. - Elhallgatott, és szemrehányóan nézett a grófnőre. 
 	- Igen, igen - bólogatott lassan a grófnő, és lehunyta a szemét. - Most már mindenre emlékszem. Jaj, szörnyű volt! - Megborzongott. - Azt akarják, hogy elmondjam? 
 	- Ha volna szíves - mondta Battle főfelügyelő 
 	abban a pillanatban, amikor Bili megszólalt: -
 	Csak ha elég erősnek érzi magát. 
 	A grófnő egyikükről a másikra nézett, de végül Battle főfelügyelő nyugodt, parancsoló tekintete bizonyult erősebbnek. 
 	- Nem tudtam elaludni - kezdte a grófnő. - Ez a ház... annyira nyomasztott. Pattanásig feszültek az idegeim, képtelen voltam egy helyben megmaradni. Tudtam, ebben az állapotban gondolni se érdemes rá, hogy lefeküdjek. Járkáltam a szobámban. Olvastam. De azok a könyvek, amiket ott találtam, nem nagyon érdekeltek. Gondoltam, lejövök, és keresek valamit, ami jobban leköt. 
 	- Mi sem természetesebb - mondta Bili. 
 	- Azt hiszem, ilyesmi gyakran előfordul - jegyezte meg Battle. 
 	- Amint ez eszembe jutott, lejöttem ide. A ház nagyon csöndes volt... 
 	- Bocsásson meg - szólt közbe a főfelügyelő -, de van valami sejtelme arról, hogy ez mikor történhetett? 
 	- Sose tartom számon, mennyi az idő - közölte a grófnő fensőbbségesen, és folytatta beszámolóját. - A ház nagyon csöndes volt. Még a kisegér futását is meg lehetett volna hallani, ha lett vol-176 
 	
 	na kisegér. Lejövök a lépcsőn... nagyon halkan ... 
 	- Nagyon halkan? 
 	- Hát persze, nem akarom fölverni a házat -
 	mondta szemrehányóan a grófnő. - Bejövök ide. 
 	Behúzódom ebbe a sarokba, és keresgélek a polcon valami megfelelő könyvet. 
 	- Persze előbb felgyújtotta a lámpát. 
 	- Nem gyújtottam föl. Tudja, itt volt nálam a kis zseblámpám. Annak a fényét futtattam végig a polcokon. 
 	- Aha - mondta a főfelügyelő. 
 	- Egyszer csak — folytatta drámaian a grófnő -
 	hallok valamit. Valami lopakodó hangot. Tompa lépteket. Eloltom a zseblámpámat, és figyelek. 
 	A lépések közelednek... lopakodó, félelmetes léptek. Behúzódom a spanyolfal mögé. A következő 
 	percben kinyílik az ajtó, és felgyullad a lámpa. Az az ember... a tolvaj bent van a szobában. 
 	- De hát... - kezdte Mr. Thesiger. 
 	Nagy láb taposott az övére; mikor észrevette, hogy Battle főfelügyelőtől jön a figyelmeztetés, elhallgatott. 
 	- Majdnem meghaltam félelmemben - folytatta a grófnő. - A lélegzetemet is visszafojtottam. 
 	A férfi egy percig vár, figyel. Aztán, még mindig azzal az iszonyatos, lopakodó járással... 
 	Jimmy megint tiltakozásra nyitotta a száját, aztán újra becsukta. 
 	- ...odamegy az ablakhoz, és kiles. Egy-két percig még ott áll, aztán megint átjön a szobán, újra eloltja a villanyt, és bezárja az ajtót. Én halálra vagyok rémülve. Szörnyűséges az egész. Képzeljék el, ha a sötétben összefut velem! Még egy perc, és megint hallom az ablaknál. Aztán csönd. 
 	Reménykedem, hogy talán arra ment ki. Ahogy 177 
 	
 	múlnak a percek és én nem hallok semmit, majdnem biztosra veszem, hogy így van. Már éppen fel akarom gyújtani a zseblámpámat megint, és hozzálátni a kereséshez, amikor...  prestissimo! ... az egész újrakezdődik. 
 	- Igen? 
 	- Igen. Szörnyűséges volt... soha, soha nem fogom elfelejteni, amíg csak élek! Két ember próbálta meggyilkolni egymást. Jaj, borzasztó volt! 
 	Tántorogtak a szobában, és mindenütt bútorok törtek össze. Mintha egy női sikoltást is hallottam volna... de nem a szobából. Hanem valahonnan kintről. A bűnözőnek rekedt hangja volt. Nem is beszélt, hanem károgott. Egyre csak azt mondta: 
 	„Eresszen el, eresszen el." A másik úriember lehetett. Kulturált angol beszéde volt. 
 	Jimmynek ez szemmel láthatólag jólesett. 
 	- Ő leginkább káromkodott - mondta a grófnő. - Úriember volt, semmi kétség - jegyezte meg Battle főfelügyelő. 
 	- És akkor - folytatta a grófnő - egy villanás meg egy lövés. A golyó mellettem a könyvszekrénybe vágódott. Én... azt hiszem, elájultam. 
 	Fölnézett Bilire. Az megfogta a kezét, és megveregette. 
 	- Szegénykém - mondta -, szörnyű lehetett. 
 	„Ostoba tökfilkó", gondolta Bundle. 
 	Battle főfelügyelő gyors, nesztelen léptekkel odament a könyvszekrényhez, a spanyolfaltól jobbra. Lehajolt, keresgélt. Nemsokára még mélyebbre hajolt, és fölvett valamit. 
 	- Nem golyó volt, grófnő - mondta. - Hanem a töltényhüvely. Hol állt ön, amikor elsütötte a pisztolyt, Mr. Thesiger? 
 	Jimmy az ablak mellé lépett. 
 	 178 
 	
 	- Nagyjából itt. 
 	Battle főfelügyelő a helyére állt. - ügy van -
 	bólintott. - Az üres töltényhüvely hátrarepül, jobb felé. 455-ös. Nem csodálom, hogy a grófnő a sötétben azt hitte, golyó. Körülbelül harminc centiméterre tőle vágódott a könyvszekrénynek. Maga a golyó súrolta az ablakkeretet, és odakint megtaláljuk holnap... hacsak a támadója nem vitte el a testében. 
 	Jimmy sajnálkozva csóválta a fejét. - Attól félek, Leopold nem tüntette ki magát - jegyezte meg csüggedten. 
 	A grófnő fölöttébb hízelgő figyelemmel pillantott rá. - A karja! - sikoltott fel. - Be van kötve! 
 	Akkor maga volt...? 
 	Jimmy tréfásan meghajolt. - Nagyon örülök, hogy kulturált angol beszédem van - mondta. -
 	És biztosíthatom önt, eszembe sem jutott volna ilyeneket mondani, ha sejtem, hogy egy hölgy is hallja. 
 	- Nem értettem mindent - mondta sietve a grófnő. - Bár kislánykoromban angol nevelőnőm volt... 
 	- Nem valószínű, hogy ilyesmit tanított önnek— 
 	jegyezte meg Jimmy. — Nagyon el volt foglalva a nagybátyja töltőtollával meg a kertész unokahúgának esernyőjével. Már ahogy a nyelvleckékben szokás. 
 	- De hát mi történt? - kérdezte a grófnő. -
 	Szeretném tudni. Követelem, hogy mondják el, mi történt. 
 	Pillanatnyi csend támadt; mindenki Battle főfel­
 	ügyelőre nézett. 
 	- Egyszerű - mondta Battle szelíden. - Rablási kísérlet. Sir Stanley Digbytől elloptak bizonyos politikai iratokat. A tolvajok kis híján elvitték őket, 179 
 	
 	de hála ennek az ifjú hölgynek - mutatott Loraine-re -, nem sikerült nekik. 
 	A grófnő egy pillantást vetett a lányra... 
 	elég különös pillantást. - Csakugyan? - mondta hűvösen. 
 	- Nagy szerencse, hogy véletlenül épp ott volt -
 	mosolygott Battle főfelügyelő. 
 	A grófnő felsóhajtott. - Igazán ostobaság, de még mindig nagyon gyengének érzem magam -
 	mondta alig hallhatóan, és megint félig lehunyta a szemét. 
 	- Már hogyne érezné magát gyengének - kiáltott fel Bili. - Hadd segítsem föl a szobájába. 
 	Bundle majd ott marad ön mellett. 
 	- Nagyon kedves Lady Eileentől - sóhajtotta a grófnő -, de szívesebben lennék egyedül. Igazán jól vagyok már. Ha ön volna szíves fölsegíteni a lépcsőn. 
 	Fölállt, elfogadta Bili karját, és rátámaszkodva kiment a szobából. Bundle utánuk ment az előcsarnokig, de mivel a grófnő - kissé csípősen -
 	megismételte, hogy már jól érzi magát, a lépcsőn már nem kísérte fel őket. 
 	Amint ott állt, és nézte a grófnő kecses alakját, ahogy Bilire támaszkodva lassan távolodik a lépcsőn, hirtelen megdermedt: észrevett valamit. 
 	A grófnő pongyolája, mint már említettük, nagyon vékony anyagból volt... narancssárga fátyolszö-
 	vetből. Azon át Bundle jól látta jobb lapockája alatt az  apró fekete szemölcsöt Elakadt a lélegzete; lázas izgalommal fordult Battle főfelügyelőhöz, aki épp kilépett a könyvtárból, nyomában Jimmyvel és Loraine-nel. 
 	- így jó lesz - mondta Battle. - Bereteszeltem az ablakot, és odakint egy emberem őrt áll. Bezárom az ajtót, és magamhoz veszem a kulcsot. 
 	 180 
 	
 	Reggel majd elvégezzük, amit a franciák a bűntény rekonstruálásának neveznek... parancsoljon, Lady Eileen, mit óhajt? 
 	- Battle főfelügyelő, beszélnem kell magával... 
 	most rögtön. 
 	- Nos, hogyne, én... 
 	Ekkor megjelent George Lomax, s mellette Cartwright doktor. 
 	- Hát itt van, Battle. Nyilván örömére szolgál a hír, hogy O'Rourke-nak nincs semmi komoly baja. 
 	- Egy pillanatig sem gondoltam, hogy Mr. 
 	O'Rourke-nak komoly baja lehet - jegyezte meg Battle. 
 	- Erős injekciót kapott - mondta az orvos. -
 	Reggel, amikor felébred, kutya baja lesz. Legfeljebb a feje fáj még egy kicsit, de lehet, hogy még az sem. Most pedig lássuk a maga lőtt sebét, fiatalember. 
 	- Jöjjön, nővér - hívta Jimmy Loraine-t. - Jöjjön és fogja a mosdótálat, vagy a kezemet. Nézze végig, hogyan tűri a fájdalmat egy erős férfi. 
 	Jimmy, Loraine és az orvos együtt távozott, Bundle pedig továbbra is kétségbeesett pillantásokat vetett Battle főfelügyelő felé, akit George semmi áron nem akart elengedni. 
 	A főfelügyelő türelmesen kivárta, amíg George szóáradatában szünet áll be. Akkor gyorsan megragadta az alkalmat. - Válthatnék néhány szót négyszemközt Sir Stanleyvel, uram? Idelent a kis dolgozószobában. 
 	- Hogyne - mondta George. - Persze. Már megyek is, azonnal idehívom. 
 	Fölsietett a lépcsőn. Battle gyorsan behúzta Bundle-t a szalonba, és becsukta az ajtót. 
 	- Nos, Lady Eileen, miről van szó? 
 	 181 
 	
 	- Elmondom, amilyen gyorsan csak tudom... 
 	de elég hosszú és bonyolult történet. 
 	Igyekezett rövidre fogni a beszámolót arról, hogyan ismerte meg a Hét Számlap Klubot, és miféle kalandokban volt ott része. Amikor befejezte, Battle főfelügyelő mély lélegzetet vett. 
 	Most az egyszer nem volt rezzenéstelen, merev az arca. 
 	- Figyelemreméltó - mondta. - Igazán figyelemreméltó. Nem tartottam volna lehetségesnek... ezt még öntől sem vártam, Lady Eileen. 
 	Pedig tudhattam volna. 
 	- De hát maga vezetett nyomra, főfelügyelő úr. 
 	Maga mondta, hogy kérdezzem meg Bili Eversleight. 
 	- Életveszélyes az önhöz hasonló emberek előtt akár a legkisebb célzást is elejteni, Lady Eileen. Álmomban sem gondoltam, hogy ilyen messzire megy. 
 	- Nos, nincs semmi baj, Battle főfelügyelő. 
 	Nem szárad a lelkén a halálom. 
 	- Még nem - közölte Battle mogorván. Egy darabig töprengett, mintha még egyszer végiggondolná az egészet. - Egyszerűen nem értem, mi jutott eszébe Mr. Thesigernek, hogy engedte magát ilyen veszélybe rohanni - mondta nemsokára. 
 	- Neki csak utána szóltam -vallotta be Bundle. 
 	- Nem vagyok egészen tökkelütött, főfelügyelő úr. 
 	Különben is, el volt foglalva azzal, hogy Miss Wade-re vigyázzon. 
 	- Valóban? - mondta a főfelügyelő. - Értem. 
 	Akkor kénytelen leszek kirendelni Mr. Eversleight, hogy tartsa szemmel önt, Lady Eileen - villant meg a szeme. 
 	- ugyan, Bili! - legyintett Bundle. - De még 182 
 	
 	nem hallotta a történet végét, főfelügyelő úr. Az a nő, akit ott láttam... Anna... az Egy Óra. Hát az Egy Óra nem más, mint Radzky grófnő. - És gyorsan elmondta, hogyan ismert rá a szemölcsről. Csodálkozva észlelte, hogy a főfelügyelő csak hímez-hámoz. - Egy szemölcs még nem bizonyíték, Lady Eileen. Könnyen lehet két nőnek egyforma szemölcse. Ne felejtse el, Radzky grófnő igen ismert személyiség Magyarországon. 
 	- Akkor ez nem az igazi Radzky grófnő. Higgye el, biztosan tudom, hogy ez ugyanaz a nő, akit ott láttam. És nézze meg, ma éjjel is... hogyan találtunk rá. Szerintem nem is ájult el. 
 	- Én ezt nem mondanám, Lady Eileen. Az az üres töltényhüvely, amely a közvetlen közelében csapódott a könyvszekrénynek, halálra rémítené akármelyik nőt. 
 	- De hát mit keresett ott egyáltalán? Az ember nem zseblámpával megy könyvet keresni. 
 	Battle megvakarta az állát, ügy látszott, nem akar beszélni. Föl-alá járt a szobában, mintha nehezen tudná elszánni magát. - Mézzé, Lady Eileen, én megbízom magában - fordult végül a lányhoz. - A grófnő viselkedése valóban gyanús. Ezt én éppolyan jól tudom, mint ön. Nagyon gyanús... de óvatosan kell eljárnunk. 
 	Nem szabad, hogy kellemetlenségek támadjanak a követségekkel.  Biztosnak kell lennünk a dolgunkban. 
 	- Értem. És ha  biztos volna benne... 
 	- Az más volna. A háború alatt, Lady Eileen, nagy volt a felzúdulás, mert a német kémeket szabadlábon hagytuk. Fontoskodó olvasók egyik levelet a másik után írták a lapoknak. Mi ügyet sem vetettünk rájuk. Nem vettük a szívünkre a 183 
 	
 	vádaskodást. És nem bántottuk a kis halakat. 
 	Miért? Mert rajtuk keresztül előbb vagy utóbb elkaptuk a fontos fickót -  a főembert. 
 	- ügy érti...? 
 	- Ne törődjön azzal, hogyan értem, Lady Eileen. 
 	De egyet ne felejtsen el.  Én mindent tudok a grófnőről.  És szeretném, ha békén hagyná. Most pedig - tette hozzá gyászosan -, törhetem a fejem, hogy mit mondjak Sir Stanley Digbynek! 
 	 184 
 	
 	HUSZONHARMADIK FEJEZET 
 	 Battle főfelügyelő kezébe veszi az ügyet 
 	Másnap délelőtt tíz óra volt. Az ablakokon be-
 	özönlött a nap a könyvtárszobába, ahol Battle főfelügyelő már reggel hat óta dolgozott. Beidézte George Lomaxot, Sir Oswald Coote-ot és Jimmy Thesigert, akik épp most csatlakoztak hozzá, miután az éjszaka megpróbáltatásaiért kiadós reggelivel kárpótolták magukat. Jimmynek fel volt kötve a karja, de egyébként nem sok nyomot hagyott rajta az éjszakai verekedés. 
 	A főfelügyelő jóindulatúan nézett rájuk, nagyjából úgy, mint a szívélyes múzeumőr, aki iskolás fiúknak magyaráz a látnivalókról. Mellette az asztalon különféle tárgyak sorakoztak, gondosan felcímkézve. Jimmy felismerte köztük Leopoldot. 
 	- A, főfelügyelő - mondta George -, szeretném tudni, mire jutott. Elkapta azt az embert? 
 	- Azt az embert nem lesz könnyű elkapni -
 	mondta a főfelügyelő. A jelek szerint egyáltalán nem viselte meg a kudarc. 
 	George Lomax nem látszott valami elégedettnek. Gyűlölte a felületességet. 
 	- Nagyjából tisztáztam, hogy mi történt -
 	folytatta Battle. - Itt a két golyó - vett föl két tárgyat az asztalról. - A nagyobbik 455-ös, ezt Mr. Thesiger colt automata pisztolyából lőtték ki. Súrolta az ablakkeretet, és belefúródott annak a cédrusfának a törzsébe; ott találtam meg. Ezt a kicsit a 25-ös mauserből lőtték ki. 
 	Átment Mr. Thesiger karján, aztán ebbe a ka-185 
 	
 	rosszékbe fúródott. Ami pedig magát a pisztolyt illeti... 
 	- Nos? - kérdezte Sir Oswald türelmetlenül. -
 	Talált ujjlenyomatot? 
 	Battle megrázta a fejét. - Kesztyűvel fogták meg - közölte megfontoltan. 
 	- Kár - mondta Sir Oswald. 
 	- Ha a tolvaj érti a dolgát, kesztyűt kellett viselnie. Jól gondolom, Sir Oswald, hogy ön ezt a pisztolyt körülbelül a teraszra vezető lépcsőtől húszméternyire találta? 
 	Sir Oswald az ablakhoz lépett. - Igen, pontosan ott. - Nem szeretnék akadékoskodni, de jobban tette volna, uram, ha otthagyja, ahol találta. 
 	- Sajnálom - válaszolta Sir Oswald mereven. 
 	- Semmi baj. így is sikerült rekonstruálnom az eseményeket. Tudja, ott voltak az ön lábnyomai a kert végéből fölfelé, meg az a hely, ahol ön láthatóan megállt és lehajolt, meg egy igen sokat mondó mélyedés a földben. Egyébként önnek mi volt a véleménye, hogyan került oda a pisztoly? 
 	- Feltételeztem, hogy menekülés közben ejtette el az az ember. 
 	- Azt a pisztolyt nem elejtették, Sir Oswald. Két érv is szól ellene. Mindenekelőtt csak egy sor lábnyom keresztezi ott a pázsitot... az öné. 
 	- Értem - gondolkozott el Sir Oswald. 
 	- Ebben egészen biztos, Battle? -vetette közbe George. 
 	- Egészen biztos vagyok benne, uram. Van még egy sor lábnyom a pázsiton át, Miss Wade-é, de jóval távolabb, balra. - Szünetet tartott, majd folytatta. - Aztán meg a mélyedés a földben. 
 	A pisztoly elég nagy erővel vágódott a talajba. 
 	Mindez arra mutat, hogy elhajították. 
 	 186 
 	
 	- Persze, miért ne? - mondta Sir Oswald. -
 	Tegyük fel, hogy az az ember balra az ösvényen menekült. Az ösvényen nem maradnak lábnyomok, a pisztolyt meg behajította a pázsit közepébe. Mit szól hozzá, Lomax? 
 	George rábiccentett 
 	- Az igaz, hogy az ösvényen nem hagyott volna lábnyomokat - mondta Battle -, csakhogy a bemélyedés formájából és abból, ahogyan a gyepet kihasította, nem hinném, hogy a pisztoly onnan érkezett. Azt hiszem, innen, a teraszról dobták el. 
 	- Valószínűnek látszik - mondta Sir Oswald. -
 	De fontos ez, főfelügyelő úr? 
 	- Igen, Battle - szólt közbe George. - Van ennek... jelentősége az ügy szempontjából? 
 	- Talán nincs, Mr. Lomax. De tudja, szeretünk világosan látni, uraim, önök ketten volnának szívesek fogni ezt a pisztolyt és elhajítani? Sir Oswald, megkérhetem? Nagyon kedves öntől. Álljon ide az ablakba. Most dobja el a pázsit közepe felé. 
 	Sir Oswald eleget tett a kérésnek: erőteljes karlendítéssel hajította el a pisztolyt. Jimmy Thesiger közelebb húzódott, s lélegzetvisszafojtva figyelt. A főfelügyelő a fegyver után loholt, akár egy jól idomított vizsla. 
 	- Ez az, uram - tért vissza ragyogó ábrázattal. -
 	ugyanaz a nyom a földben. Bár igaz, hogy ön jó tíz méterrel messzebbre hajította. De hát önnek kivételesen nagy ereje van, ugye, Sir Oswald? 
 	Bocsásson meg, azt hiszem, hallottam valamit az ajtó felől. 
 	A főfelügyelőnek jóval élesebb füle lehetett a többieknél. Senki nem hallott semmit, de mint kiderült, Battle-nak igaza volt, mert Lady Coote odakint állt, kezében pohárral. 
 	 187 
 	
 	- Az orvosságod, Oswald - lepett be. - Reggeli után elfelejtetted. 
 	- Más dolgom van, Maria - mondta Sir Oswald. 
 	- Nem kell az orvosságom. 
 	- Sose vennéd be, ha én nem ügyelnék rá -
 	sietett hozzá derűsen a felesége. - Olyan vagy, mint egy rakoncátlan kisfiú. Tessék, idd meg szépen. 
 	És a nagy acélmágnás szelíden, engedelmesen megitta! 
 	- Megzavartam önöket? - nézett végig Lady Coote édesbús mosollyal mindannyiukon. - Sok dolguk van? Jaj, ezek a revolverek. Csúf, hangos, gyilkos jószágok. Ha elgondolom, Oswald, hogy a betörő akár le is lőhetett volna tegnap este! 
 	- Nyilván nagyon megijedt, Lady Coote, amikor észrevette, hogy a férje nincs itt - jegyezte meg Battle. 
 	- Először eszembe sem jutott - vallotta be Lady Coote. - Ezt a szegény fiút - mutatott Jimmyre -
 	meglőtték... és minden olyan borzasztó volt, de olyan izgalmas. Csak amikor Mr. Bateman kereste Sir Oswaldot, akkor jutott eszembe, hogy már egy fél órája elment sétálni. 
 	- Álmatlanság, ugye, Sir Oswald? - kérdezte Battle. 
 	- Rendszerint kitűnően alszom - mondta Sir Oswald. - De be kell vallanom, tegnap este szokatlanul nyugtalan voltam. Gondoltam, az éjszakai levegő jót fog tenni. 
 	- Ezen az ablakon jött ki, ugye? 
 	Csak képzelte, vagy Sir Oswald valóban tétovázott egy pillanatig, mielőtt válaszolt volna? 
 	- Igen. 
 	- És ráadásul vékony házicipőben - méltatlankodott Lady Coote -, ahelyett, hogy vastag cipőt 188 
 	
 	húztál volna. Mi lenne veled, ha én nem vigyáznék rád? - csóválta a fejét szomorúan. 
 	- Maria, légy szíves magunkra hagyni bennünket... még nagyon sok megbeszélnivalónk van. 
 	- Tudom, drágám, már megyek is - vonult vissza Lady Coote. Úgy vitte az üres poharat, mint valami serleget, melyből most adta be a halálos mérget. 
 	- Nos, Battle - mondta George Lomax - a jelek szerint minden világos. Napnál világosabb. 
 	Az az ember lead egy lövést, harcképtelenné teszi Mr. Thesigert, aztán eldobja a fegyvert, végigfut a teraszon és a kavicsos ösvényen. 
 	- Ahol az embereimbe kellett volna futnia -
 	szólt közbe Battle. 
 	- A maga emberei, ha szabad ezt mondanom, Battle, a jelek szerint páratlanul hanyag munkát végeztek. Azt sem látták, hogy Miss Wade bejön. 
 	Ha ő észrevétlenül bejöhetett, a tolvaj éppolyan észrevétlenül kimehetett. 
 	Battle főfelügyelő szóra nyitotta a száját, aztán láthatólag meggondolta magát. Jimmy Thesiger kíváncsian nézett rá. Sokért nem adta volna, ha tudja, mit gondol most Battle főfelügyelő. 
 	De az csak annyit jegyzett meg: - Futóbajnok lehetett 
 	- Hogy érti ezt, Battle? 
 	- ügy, ahogy mondom, Mr. Lomax. Itt voltam a ház sarkánál nem egészen ötven másodperccel azután, hogy a lövés eldördült. És valaki megteszi felém ezt az utat, s eljut az ösvényig, mielőtt kiérek a ház sarka mögül... hát, amint mondtam, futóbajnoknak kellett lennie. 
 	- Nem értem magát, Battle. A jelek szerint van valami elképzelése, amit én egyelőre... nem tudok átlátni. Azt mondja, az az ember nem ment a 189 
 	
 	gyepen át, és most arra céloz... Mire céloz tulajdonképpen? Hogy nem ment az ösvényen sem? 
 	Akkor a maga véleménye szerint... tulajdonképpen merre távozott? 
 	Battle főfelügyelő válasz helyett sokatmondóan felfelé bökött a hüvelykujjával. 
 	- Tessék? - mondta George. 
 	A főfelügyelő még határozottabban bökött felfelé. George fölnézett a mennyezetre. 
 	- Fölfelé - magyarázta Battle. - Visszamászott a borostyánon. 
 	- Képtelenség, főfelügyelő. Amit maga mond, egyszerűen lehetetlen. 
 	- Miért, uram? Egyszer már megjárta azt az utat. Miért ne járhatta volna meg másodszor is? 
 	- Nem így értettem. De ha az az ember menekülni akart, nem mehetett vissza a házba. 
 	- Itt volt a legnagyobb biztonságban, Mr. Lomax. 
 	- De hát Mr. O'Rourke ajtaja belülről zárva volt, amikor bementünk hozzá. 
 	- És önök hogyan jutottak be? Sir Stanley szobáján át Arra ment a mi emberünk is. Lady Eileentől hallottam, hogy látta: Mr. O'Rourke szobájának ajtaján megmozdul a kilincs. Ez akkor történt, amikor a mi barátunk először járt odafönt. Gondolom, a kulcs Mr. O'Rourke párnája alatt volt. De hogy másodszor merre ment ki, az világos... a Sir Stanley szobájába nyíló ajtón, majd a szobán át, amely természetesen üres volt. Sir Stanley, mint mindenki más, rohant lefelé a könyvtárszobába. A mi emberünk előtt szabad volt az út. 
 	- És aztán hová ment? 
 	Battle főfelügyelő megvonta izmos vállát. -
 	Sokfelé mehetett - tért ki a válasz elől. - Valamelyik üres szobába a ház túlsó oldalán, és le a 790 
 	
 	borostyánon megint... vagy egy oldalajtón jutott ki... de az is lehetséges, ha házon belüli volt a tettes, hogy... nos, hogy itt maradt a házban. 
 	- Nahát, Battle - nézett rá George megdöbbenve -, én igazán... nagyon rossz néven venném, ha valaki a személyzetből... én... tökéletesen megbízom bennük... és mélységesen fájlalnám, ha arra kellene gyanakodnom... 
 	- Senki sem kívánja öntől, hogy bármire is gyanakodjék, Mr. Lomax. Egyszerűen ön elé tárom a lehetőségeket. A személyzet talán vétlen... 
 	valószínűleg az. 
 	- Mindez nagyon nyugtalanító. - George szeme még a szokásosnál is jobban kidülledt. - Rendkívül nyugtalanító. 
 	- Az micsoda? - bökött rá Jimmy finoman egy különös, megfeketedett tárgyra az asztalon, hogy másra terelje a szót. 
 	- A „Z" bűnjel. Kis gyűjteményünk utolsó darabja. Egy kesztyű, pontosabban kesztyű volt -
 	mutatta fel büszkén a főfelügyelő az elszenesedett maradványokat. 
 	- Hol találta? - kérdezte Sir Oswald. 
 	- A kandallórostélyon... - bökött hátra a fejével Battle. - Alaposan megpörkölődött, de nem égett el. Furcsa; mintha egy kutya rágta volna meg. 
 	- Talán Miss Wade-é - jegyezte meg Jimmy. -
 	Neki több kutyája is van. 
 	- Ez nem női kesztyű... - rázta a fejét a főfelügyelő. - Még csak nem is olyan nagy, bő kesztyű, amilyet a hölgyek szoktak manapság viselni. Húzza csak föl egy pillanatra, uram! 
 	Fölhúzta a megfeketedett tárgyat Jimmy kezére. - Látja... még önnek is nagy. 
 	 191 
 	
 	- Ennek a felfedezésnek valami jelentőséget tulajdonít? - érdeklődött fagyosan Sir Oswald. 
 	- Az ember sose tudhatja, mi bizonyul később fontosnak, Sir Oswald. 
 	Határozottan kopogtak az ajtón. - Elnézést kérek - lépett be Bundle. - Apa most telefonált. Azt mondja, menjek haza, mert őt zaklatja mindenki. 
 	- Elhallgatott. 
 	- Mondja csak, drága Eileen! - biztatta George, mert látta, hogy van még egyéb is. 
 	- Nem zavartam volna magukat... csak arra gondoltam, hogy a dolognak talán köze van ehhez az egészhez. Tudják, apa azon izgatta fel magát, hogy eltűnt az egyik inasunk. Tegnap este elment, és azóta nem tért vissza. 
 	- Hogy hívják azt az embert? - vette át a tanúkihallgatást Sir Oswald. 
 	- John Bauernek 
 	- Angol? 
 	-Azt hiszem, svájcinak mondja magát... de szerintem német. Bár tökéletesen beszél angolul. 
 	- Vagy úgy! - Sir Oswald mélyen, elégedetten teleszívta a mellkasát levegővel. - És... mióta van Chimneysben? 
 	- Alig egy hónapja. 
 	- Itt van az eltűnt emberünk - fordult a másik két férfihoz Sir Oswald. - Maga éppolyan jól tudja, Lomax, mint én, hogy több külföldi kormány is szeretné megkaparintani a dolgot. Most már nagyon jól emlékszem arra az emberre: magas, fegyelmezett fickó. Körülbelül két héttel azelőtt állt be, hogy elmentünk. Ügyes húzás. Ebben a házban minden új embert alaposan ellenőriznek, mielőtt fölvennék, de innen öt mérföldnyire, Chimneysben... - Nem fejezte be a mondatot. 
 	- Gondolja, hogy olyan régen kitervelték? 
 	 192 
 	
 	I - Miért ne? Az a képlet milliókat jelent, Lomax. 
 	Bauer kétségtelenül azt remélte, hogy Chimneysben hozzáfér a bizalmas irataimhoz, és megtud belőlük valamit a várható lépéseinkről. Valószínűleg ebben a házban is volt cinkosa... valaki, aki kitanította a terepviszonyokról és beadta az altatót O'Rourke-nak. De Miss Wade Bauert látta lefelé mászni a borostyánon... ő volt a nagydarab, erős férfi. Bauer a maga embere, főfelügyelő - fordult Battle főfelügyelőhöz. - És maga hagyta, hogy kicsússzon a kezéből. 
 	 193 
 	
 	HUSZONNEGYEDIK FEJEZET 
 	 Bundle elcsodálkozik 
 	Battle főfelügyelő láthatóan meghökkent. Töprengve simogatta az állát. 
 	- Sir Oswaldnak igaza van, Battle - mondta George. - Ez a maga embere. Van rá remény, hogy elkapja? 
 	- Talán igen, uram. Kétségtelenül... gyanús a dolog. Bár még felbukkanhat a fickó... mármint Chimneysben. 
 	- Valószínűnek tartja? 
 	- Nem - vallotta be Battle. - Kétségtelenül úgy néz ki, mintha Bauer volna az emberünk. De nem nagyon értem, hogyan tudott észrevétlenül bejutni ide, aztán kijutni. 
 	- Már megmondtam, mi a véleményem az embereiről, akiket őrségbe állított - közölte George. -
 	Teljességgel hasznavehetetlenek... én nem akarok magának szemrehányásokat tenni, főfelügyelő, de... - Hallgatása minden szónál többet mondott. 
 	- Nos - mondta Battle könnyedén -, széles a vállam, sokat elbír. - A fejét csóválta, és felsóhajtott. - Azonnal telefonálnom kell. Bocsássanak meg, uraim. Elnézését kérem, Mr. Lomax... azt hiszem, elügyetlenkedtem a dolgot. De rejtélyes ügy, sokkal rejtélyesebb, mint hinné. - Kisietett a szobából. 
 	- Jöjjön ki a kertbe - mondta Bundle Jimmynek. - Beszélni akarok magával. 
 	Együtt léptek ki a franciaablakon. Jimmy homlokráncolva meredt a pázsitra. 
 	 194 
 	
 	- Mi a baj? - kérdezte Bundle. 
 	Jimmy elmagyarázta, hogyan dobták ki a pisztolyt. - Szeretném tudni - fejezte be -, mi járt Battle fejében, amikor rávette Coote-ot, hogy dobja el a pisztolyt. Esküdni mernék, hogy valami célja volt vele. Akárhogy is, vagy tíz méterrel távolabb ért földet, mint kellett volna. Tudja, Bundle, Battle nagyon okos. 
 	- Rendkívüli ember - mondta Bundle. - A tegnap estéről akarok mondani valamit. - És előadta, miről beszélt a főfelügyelővel. 
 	Jimmy figyelmesen hallgatta. - Tehát a grófnő 
 	az Egy Óra - bólintott elgondolkozva. - Szépen összeáll a kép. A Két Óra... Bauer... átjön Chimneysből. Bemászik O'Rourke szobájába, tudván, hogy a fickót már elaltatták... méghozzá a grófnő 
 	altatta el valamilyen módon. Az az elképzelésük, hogy majd ledobja a papírokat az odalent várakozó grófnőnek, aki aztán visszaszalad a könyvtáron át, és fel, a saját szobájába. Ha Bauert elkapják, mikor a birtokról távozik, nem találnak nála semmit, ügyes terv volt, semmi kétség... csak rosszul sült el. Alig ér le a könyvtárszobába a grófnő, máris hallja, hogy jövök, és be kell ugrania a spanyolfal mögé. Kellemetlen, mert nem figyelmeztetheti a cinkosát. A Két Óra ellopja a papírokat, kinéz az ablakon, azt hiszi, a grófnőt látja odalent, ledobja a papírokat, és már mászik is lefelé a borostyánon, de idelent kínos meglepetés várja, nevezetesen én. Elég idegesítő a grófnőnek, aki ott lapul a spanyolfal mögött. Mindent összevéve, egész jó történetet adott elő. Szép, kerek történet volt, meg kell adni. 
 	- Túlságosan kerek - jelentette ki Bundle. 
 	- Tessék? - nézett rá Jimmy csodálkozva. 
 	- Mi van a Hét Órával... a Hét Órával, aki sose 195 
 	
 	jelenik meg, de ott van a háttérben? A grófnő és Bauer? Nem, ez nem ilyen egyszerű. Bauer itt volt tegnap este, igen. De csak arra az esetre, ha valami hiba csúszik a számításukba... aminthogy csúszott is. Rá a bűnbak szerepét osztották; el kellett terelnie a figyelmet a Hét Óráról... a főnökről. - Mondja csak, Bundle - kérdezte Jimmy aggodalmasan - nem olvas maga túl sok detektívregényt? 
 	Bundle méltóságteljes szemrehányással mérte végig. 
 	- Nézze - mondta Jimmy -, én még nem va gyök olyan, mint a Szívkirálynő. Nem tudok hat lehetetlen dolgot elhinni reggeli előtt. 
 	- Már reggeli után vagyunk - közölte Bundle. 
 	- Hát még reggeli után sem. Tökéletes hipotézisünk van, amely egybevág a tényekkel... de maga nem hajlandó elfogadni, egyszerűen azért, mert mint a találós kérdésnél, azt akarja, hogy nehezebb legyen kitalálni. 
 	- Sajnálom - mondta Bundle -, de én szenvedélyesen ragaszkodom ahhoz, hogy a titokzatos Hét Óra itt van a vendégek között. 
 	- Bilinek mi a véleménye? 
 	- Bili - közölte Bundle hűvösen - lehetetlen alak. 
 	- Most jut eszembe, ugye szól neki a grófnőről? 
 	- kérdezte Jimmy. - Figyelmeztetni kellene. Különben isten tudja, miket fog még kifecsegni neki. 
 	- Hallani sem akar egy szót sem ellene - panaszolta Bundle. - Jaj, akkora szamár. Bárcsak maga meg tudná győzni őt arról a szemölcsről. 
 	- Elfelejti, hogy én nem voltam ott abban a szekrényben - jegyezte meg Jimmy. - Különben sem szívesen vitatkozom Bill-lel a hölgy szemöl-196 
 	
 	cséről. De hát csak nem akkora szamár, hogy ne lássa, milyen szépen egybevág minden? 
 	- Még annál is nagyobb - kesergett Bundle. -
 	Szörnyű nagy hibát követett el, Jimmy, hogy egy­
 	általán szólt neki a dologról. 
 	- Sajnálom - mentegetőzött Jimmy. - Akkor még nem láttam be... persze most már igen. 
 	Hülyeség volt, de hát a fenébe is, a jó öreg Bili... 
 	- Tudja, milyenek ezek az idegenből jött kalandornők- mondta Bundle. - Milyen könnyen behálóznak valakit. 
 	- Őszintén szólva nem tudom - jegyezte meg Jimmy. - Engem még sose akart behálózni egy sem - sóhajtott fel. 
 	Néhány percig csönd volt. Jimmy átgondolta a dolgokat. Minél tovább gondolkozott róluk, annál kevésbé tetszettek neki. 
 	- Szóval, Battle-nek az a kívánsága, hogy a grófnőt hagyjuk békén - mondta végül. 
 	- Igen. 
 	- Mert az az elképzelésük, hogy az ő révén eljuthatnak valaki máshoz? 
 	Bundle bólintott. 
 	Jimmy homlokát ráncolva próbálta átlátni, mit jelent mindez. Semmi kétség, Battle-nek nagyon is határozott elképzelései vannak. 
 	- Sir Stanley Digby ma kora reggel fölutazott a városba, ugye? - kérdezte. 
 	- Igen. 
 	- O'Rourke vele ment? 
 	- Azt hiszem, igen. 
 	- Mit gondol, nem lehet... á, ez lehetetlen. 
 	- Micsoda? 
 	- Hogy O'Rourke-nak bármi köze lenne a dologhoz. 
 	- Lehetséges - mondta Bundle elgondolkozva. 
 	797 
 	
 	- Csupa életerő, ahogy mondani szokták. Nem csodálkoznék... tudja, az igazat megvallva én már semmin sem csodálkoznék! Őszintén szólva csak egy ember van, akiről biztosan tudom, hogy nem lehet a Hét Óra. 
 	- Kicsoda? 
 	- Battle főfelügyelő. 
 	- Azt hittem, George Lomaxot fogja mondani. 
 	- Csitt! Épp itt jön. 
 	George kétségtelenül lecsapni készült rájuk. 
 	Jimmy valamilyen ürüggyel odébbállt. 
 	- Drága Eileen, valóban itt kell hagynia minket? - ült le George Bundle mellé. 
 	- Hát, apa, úgy látszik, eléggé meg van ijedve. 
 	Azt hiszem, jobb, ha hazamegyek és fogom a kezét. 
 	- Ez a kis kéz bizonnyal megnyugtatja majd -
 	fogta meg George Bundle kezét, és gyöngéden megszorította. - Drága Eileen, megértem az okait, és nagyon tisztelem értük. A mai változó és bizonytalan körülmények között... 
 	Beindult... - gondolta Bundle kétségbeesetten. 
 	- ...amikor a családi élet olyan ritka kincs... 
 	hisz minden hajdani érték veszélyben forog!... 
 	minden rangunkbelinek kötelessége, hogy példát mutasson és bizonyítsa: legalább minket nem rontottak meg a modern idők. Minket „ókonzervatívnak" mondanak... s én erre büszke vagyok... 
 	ismétlem, büszke vagyok rá! Vannak dolgok, amelyeket igenis meg kell őrizni, nem szabad veszni hagyni... a méltóságot, szépséget, szerénységet, a családi élet szentségét, a gyermeki tiszteletet.. . ki halna meg, míg mindez él? Amint mondottam, drága Eileen, irigylem magától ifjúsága kiváltságait. Ifjúság! Milyen csodálatos dolog! Milyen csodálatos szó! És nem méltányoljuk, csak 198 
 	
 	amikor már meg... szóval eljutottunk az érett korba. Bevallom, drága gyermekem, régebben aggodalommal figyeltem a maga könnyelműségét. De ma már tudom, pusztán a gyermek gondtalan és bájos könnyelműsége volt az. Immáron rányílt a szemem az ön szellemének komoly és tiszta szépségére. Remélem, megengedi, hogy segítségére legyek olvasmányai megválogatásában. 
 	- Igazán köszönöm - rebegte Bundle lankad-tan. 
 	- És többé ne féljen tőlem. Mélységes megdöbbenéssel hallottam Lady Caterhamtól, hogy maga annyira tisztel, már szinte fél tőlem. Biztosíthatom, nagyon is mindennapi ember vagyok. 
 	A szerény George látványa úgy lenyűgözte Bundle-t, hogy szólni sem tudott. 
 	- Többé nem szabad bizalmatlannak lennie velem, drága gyermek. Ne tartson attól, hogy untat. Nagy örömömre szolgál majd, ha formálhatom... ha mondhatom így... a maga bimbózó értelmét. Én leszek a politikai mentora. Sohasem volt nagyobb szüksége a pártnak tehetséges és bájos ifjú hölgyekre, mint éppen napjainkban. 
 	Meglehet, maga arra született, hogy nagynénje, Lady Caterham nyomdokába lépjen. 
 	Ez a szörnyű perspektíva megadta a kegyelemdöfést Bundle-nak. Csak bámult George-ra kétségbeesetten. Ami egyáltalán nem kedvetlenítette el a jeles férfiút... épp ellenkezőleg. Világéletében az volt a legfőbb kifogása a nők ellen, hogy sokat beszélnek. Ritkán talált igazán jó hallgatóra köztük. 
 	- A pillangó, amint előbújik a bábból - mosolygott nyájasan Bundle-ra. - Milyen gyönyörű kép. 
 	Van egy rendkívül érdekes politikai gazdaságtani munkám. Azonnal előkeresem; magával viheti Chimneysbe. Amikor elolvasta, majd beszélge-199 
 	
 	tünk róla. írjon csak nyugodtan, ha valamit nem ért. A köz szolgálata meglehetősen igénybe vesz, de fáradhatatlan munkával sikerül elérnem, hogy barátaimra mindig maradjon időm. Megyek, megkeresem a könyvet. - És távozott. 
 	Bundle kábultan nézett utána. Csak Bili váratlan érkezésére rezzent föl. 
 	- Ide figyelj - szólalt meg Bili. - Mi a fenének szorongatta Codders a kezedet? 
 	- Nem a kezemet szorongatta - közölte Bundle vadul. - Hanem a bimbózó értelmemet. 
 	- ugyan, Bundle, ne butáskodj! 
 	- Elnézést, Bili, de kicsit aggódom. Emlékszel, mikor arról beszéltél, milyen kockázatot vállal Jimmy, ha idejön? 
 	- így is van - bólintott Bili. - Szörnyű nehéz Codderstől megszabadulni, ha valaki egyszer fölkeltette az érdeklődését. Jimmy észre sem fogja venni, és csapdába esik. 
 	- Nem Jimmy esett csapdába... hanem én -
 	tört ki Bundle. - Mrs. Macattak véget nem érő 
 	sorával kell majd találkoznom, és politikai gazdaságtant olvasnom, és megbeszélnem George-dzsal, és csak isten a megmondhatója, hová vezet mindez! 
 	Bili füttyentett. - Szegény, öreg Bundle. Kicsit túllőttél a célon, igaz? 
 	- ügy látszik. Bili, attól félek, rémesen belebonyolódtam. 
 	- Ne törődj vele - nyugtatta meg Bili. - George nem híve annak, hogy a nők képviselőnek jelöltessék magukat, úgyhogy nem kell majd fölállnod mindenféle dobogókra és összehordanod hetethavat, vagy piszkos kis kölyköket puszilgatnod Bermondseyben. Gyere, igyál egy koktélt. Már majdnem ebédidő van. 
 	 200 
 	
 	Bundle fölállt és engedelmesen megindult mellette. - Pedig mennyire utálom a politikát - düny-nyögte szánalmasan. 
 	- Már hogyne utálnád! Minden épelméjű ember utálja. Csak a Codders- meg Pongo-félék veszik komolyan és lelik kedvüket benne. De akkor sem kellene hagynod - tért vissza váratlanul az előző témára -, hogy Codders a kezedet szorongassa! 
 	- Miért? - kérdezte Bundle. - Ismer, mióta a világon vagyok. 
 	- Nekem akkor sem tetszik. 
 	-Az erényes William... Bili, nézd Battle főfel­
 	ügyelőt. 
 	Épp egy oldalbejárat előtt mentek el. A kis előszoba szekrényszerű benyílójában golfütők, teniszütők, tekegolyók sorakoztak, meg a vidéki úri élet egyéb kellékei. Battle főfelügyelő épp a különféle golfütők fölött tartott szemlét. Mikor Bundle kiáltását meghallotta, kissé zavartan pillantott föl. 
 	- Golfozásra adja a fejét, Battle főfelügyelő? 
 	- Van ennél rosszabb is, Lady Eileen. Azt mondják, sose késő elkezdeni. És van egy erényem, aminek minden sportban jó hasznát vehetem. 
 	- Mi az? - kérdezte Bili. 
 	- Nem veszem észre, ha legyőztek. Mikor már semmi remény, én megfordulok, és kezdem elölről a játszmát. - Elszánt arccal kilépett a szobából, becsukta maga mögött az ajtót, és csatlakozott hozzájuk. 
 	 201 
 	
 	HUSZONÖTÖDIK FEJEZET 
 	 Jimmy terveket sző 
 	Jimmy Thesigernek rosszkedve volt. Ebéd után csöndben elosont George közeléből, mert gyanította, hogy komoly témákat óhajtana megvitatni vele. És akármilyen jártas volt a Santa Fé-i határvillongás részleteiben, pillanatnyilag nem óhajtott levizsgázni ebből a tárgyból. 
 	Nemsokára megtörtént, amiben reménykedett A park egyik árnyas ösvényén Loraine Wade jött szembe vele, szintén egyedül. Jimmy egy pillanat alatt az oldalán termett Pár percig csöndben sétáltak. 
 	- Loraine? - szólalt meg végül Jimmy óvatosan. 
 	- Tessék! 
 	- Én nem vagyok a szavak embere... de mi rossz van abban, ha az ember megszerzi a disz-penzációt, összeházasodik, és boldogan él, míg meg nem hal? 
 	Loraine egyáltalán nem jött zavarba ettől a meglepő javaslattól. Hátravetette fejét, és jóízűen elnevette magát. 
 	- Nem szép dolog kinevetni az embert - mondta Jimmy szemrehányóan. 
 	- Nem tudom megállni. Olyan vicces volt. 
 	- Ez igazi kis boszorkára vall, Loraine. 
 	- Szó sincs róla. A magamfajtát úgy hívják, hogy rendes lány. 
 	-Csak hívják így azok, akik nem ismerik... 
 	akiket félrevezet ez a megtévesztőén béketűrő és kifinomult viselkedés. 
 	 202 
 	
 	- Szeretem ezeket a szép, hosszú szavakat. 
 	- Keresztrejtvényből vettem mindet. 
 	- Sokat tanul belőlük az ember. 
 	- Loraine, drágám, ne kerülgessük a forró kását. Igen vagy nem? 
 	Loraine elkomolyodott. Az ismerős elszántság ült ki az arcára. Kis száját összeszorította, apró állát támadóan előreszegezte. 
 	- Nem, Jimmy. Addig nem, amíg úgy állnak a dolgok, mint most... amíg semminek sem jártunk a végére. 
 	- Tudom, hogy nem vittük véghez, amit elhatároztunk - bólintott Jimmy. - De akkor is... egy fejezet lezárult. A papírok biztonságban vannak a Légügyi Minisztériumban. Győzött az erény. És pillanatnyilag nincs semmi tennivalónk. 
 	-Akkor hát... házasodjunk össze? - mondta Loraine halvány mosollyal. 
 	- ügy van. Pontosan ez a tervem. 
 	De Loraine most is a fejét rázta. - Nem, Jimmy. 
 	Ameddig ezt az ügyet le nem zártuk... amíg nem vagyunk biztonságban... 
 	- Miért, veszélyben vagyunk? 
 	- Talán nem vagyunk veszélyben? 
 	Jimmy rózsás angyalarca elborult. - Hát igen -
 	mondta végül. - Ha Bundle-nak az az elképesztő 
 	halandzsája igaz... márpedig az az érzésem, hogy bármilyen képtelenül hangzik, igaz... akkor nem vagyunk biztonságban, amíg a Hét Órával le nem számoltunk. 
 	- És a többiek? 
 	- A többiek nem érdekesek. Engem a Hét Óra rémít meg a módszereivel. Mert nem tudom, kicsoda és hol keressem. 
 	Loraine megborzongott. - Én már régóta félek 
 	- mondta halkan. - Azóta, hogy Gerry meghalt... 
 	 203 
 	
 	- Nem kell félni. Nincs mitől. Majd én elintézem. Én mondom, Loraine:  el fogom kapni a Hét Órát És ha őt elkaptuk... azt hiszem, a banda többi tagjával már nem sok bajunk lesz, akárkik legyenek is. 
 	-  Ha sikerül elkapni... de ha ő marad fölül? 
 	- Az lehetetlen - mondta Jimmy vidáman. - Én vagyok az okosabb. Fő az önbizalom: ez a jelszavam. 
 	- Ha elgondolom, mi történhetett volna tegnap este - borzongott meg Loraine. 
 	- De nem történt - mondta Jimmy. - Mind a ketten ép bőrrel megúsztuk... bár mi tagadás, a karom átkozottul fáj. 
 	- Istenem, szegény! 
 	- Hát, az ember számíthat rá, hogy a jó ügyért szenvedni kell. Ráadásul a sebeimmel meg derűs csevegésemmel tökéletesen meghódítottam Lady Coote-ot. 
 	- Fontos ez? 
 	- Valami azt súgja, jól jöhet még. 
 	- Már megvan a terv, Jimmy? Mi az? 
 	- Az ifjú hős sose fecsegi ki a terveit -jelentette ki Jimmy elszántan. - A nagy eszmék sötétben tenyésznek. 
 	- Szamárság. 
 	- Tudom, tudom. Mindenki ezt mondja. De elárulhatom, Loraine, hogy a fecsegő felszín alatt lázas agymunka folyik. És most hogyan tovább? 
 	- Bundle meghívott, hogy menjek el vele Chimneysbe. 
 	- Pompás - helyeselt Jimmy. - Igazán remek. 
 	Úgyis szeretném, ha valaki rajta tartaná a szemét Bundle-on. Sose tudja az ember, miféle őrültséget eszel ki legközelebb. Rémesen kiszámíthatatlan. 
 	És az a legrosszabb, hogy minden sikerül neki. Én 204 
 	
 	mondom, Bundle-t visszatartani az ostobaságoktól egész embert igénylő feladat. 
 	- Bili szemmel tarthatná - jegyezte meg Loraine. 
 	- Mással van elfoglalva. 
 	- ugyan, dehogy! 
 	- Micsoda? Hogy nemcsak a grófnővel törődik? Hisz se lát, se hall, úgy belebolondult! 
 	Loraine a fejét rázta. - Van itt valami, amit nem értek. De az nem a grófnő, meg Bili... hanem Bundle. Ma délelőtt Bili velem beszélgetett, amikor kijött Mr. Lomax és leült Bundle mellé. Megfogta a kezét, vagy valami, és Bili úgy megindult... 
 	mint egy rakéta. 
 	- Elképesztő ízlésük van némelyeknek-jegyezte meg Mr. Thesiger. - Micsoda képtelen ötlet, hogy valaki egy ilyen beszélgetést otthagyjon. De ez nagyon meglep, Loraine. Biztos voltam benne, a mi együgyű Billünk beleesett a szépséges külföldi kalandornő csapdájába. Tudom, Bundle is ezt hiszi. 
 	- Bundle hiheti - mondta Loraine. - Én viszont azt mondom, Jimmy, nem igaz. 
 	- Akkor meg miről van szó? 
 	- Nem lehet, hogy Bili a saját szakállára szimatol egy kicsit? 
 	- Bili? Nincs annyi esze. 
 	- Ebben nem vagyok olyan biztos. Ha a Bili-féle jámbor izomember kényes munkába fog, nem gyanakszik rá senki. 
 	- így aztán zavartalanul dolgozhat. Ebben van valami. De Biliről sose hittem volna. Olyan tökéletesen játssza a grófnő gyapjas báránykájának szerepét. Nem, én mégsem tartom valószínűnek, Loraine. A grófnő nagyon szép asszony... persze nem az én zsánerem — tette hozzá sietve Mr. Thesi-205 
 	
 	ger -, és a jó öreg Bilinek mindig akkora volt a szíve, mint egy szálloda. 
 	Loraine-t azonban nem győzte m e g ; a lány csak a fejét rázta. 
 	- Végeredményben mindegy - mondta Jimmy. - Nos, azt hiszem, mindent megbeszéltünk. 
 	És, az isten szerelmére, nehogy Bundle még egyszer feltúrja azt a Hét Számlap lebujt. Csak az ég tudja, mi lenne belőle. 
 	Loraine bólintott. 
 	- Most pedig - mondta Jimmy -, azt hiszem, helyes, ha váltok néhány szót Lady Coote-tal. 
 	Lady Coote egy kerti széken ült és gyapjúhímzést készített. Egy urna fölött zokogó, vigasztalhatatlan és némiképp elrajzolt ifjú hölgy képét öltö-
 	gette az anyagra. 
 	Mikor félrehúzódva helyet szorított Jimmynek, az udvariasan megdicsérte a művet. 
 	- Tetszik? - kérdezte Lady Coote örömmel. -
 	Selina néném kezdte el, egy héttel a halála előtt. 
 	Májrákja volt szegénykének. 
 	- Rémes - mondta Jimmy. 
 	- És a maga karja hogy van? 
 	- Ó, egészen jól. Csak kicsit kellemetlen. 
 	- Jó lesz, ha vigyáz vele - intette Lady Coote. -
 	Vérmérgezés is lett már az ilyen sebből... Akkor aztán búcsút mondhat a karjának. 
 	- Jaj! Remélem, megúszom. 
 	- Én csak figyelmeztettem - mondta Lady Coote. 
 	- Most hol laknak? - érdeklődött Mr. Thesiger. 
 	- A városban, vagy hol? - Ahhoz képest, hogy pontosan tudta a választ, dicséretesen őszinte érdeklődéssel tette föl a kérdést. 
 	- Sir Oswald kivette Alton hercegének kastélyát - sóhajtott fel Lady Coote. - Letherburyt. 
 	Ismeri? 
 	 206 
 	
 	- Igen, meglehetősen. Pazar hely, nem? 
 	- Nem is tudom - mondta Lady Coote. - Tudja, olyan nagy és sivár. Csupa galéria, tele azokkal az ijesztő portrékkal. A régi mesterek szerintem szörnyen nyomasztóak. Látnia kellett volna a kis házunkat Yorkshire-ben, Mr. Thesiger. Amikor Sir Oswald még csak Mr. Coote volt. Azt a szép nappalit meg a vidám szalont azzal a kandallósarokkal... emlékszem, fehér csíkos tapétát választottam hozzá glicínia szegélydísszel. Szatén csíkkal, tudja, nem selyemmel. Szerintem sokkal ízlésesebb. Az ebédlő északkeletre nézett, úgyhogy nem nagyon sütött be a nap, de azzal az élénkpiros tapétával meg a komikus vadászjelenetekkel... olyan vidám volt, hogy csuda. 
 	A visszaemlékezés izgalmában Lady Coote öléből több kis pamutgombolyag is lehullott; Jimmy kötelességtudóan fölszedegette mindet. 
 	- Köszönöm, kedvesem - mondta Lady Coote. 
 	- Hol is tartottam? Ja igen, a házaknál. Szóval én szeretem, ha egy ház vidám. És leköti az embert, hogy mindent összeválogat bele. 
 	- Gondolom, Sir Oswald rövidesen vesz egy házat - mondta Jimmy. - És akkor úgy alakíthatja át, ahogy önnek tetszik. 
 	Lady Coote szomorúan megrázta a fejét. - Sir Oswald már tárgyal egy céggel, amely elvégzi a munkát... és tudja, hogy ez mit jelent. 
 	- De hát nyilván kikérik az ön véleményét! 
 	- Az is olyan előkelő hely lesz... csupa régiség. 
 	Lenézik azokat a dolgokat, amelyeket én kényelmesnek és otthonosnak tartok. Nem mintha Sir Oswald nem érezte volna mindig jól magát az otthonában, és ne lett volna elégedett vele, és higgye el, a lelke mélyén nem változott az ízlése. 
 	De most már mindenből a legjobb kell neki! Iga-207 
 	
 	zan sokra vitte, es természetesen látni akarja az eredményét, de sokszor elgondolkozom, vajon mi lesz a vége ennek az egésznek. 
 	J i m m y együttérzően pillantott rá. 
 	- Olyan, mint az elszabadult paripa - folytatta Lady Coote. - Az is a foga közé kapja a zablát, és csak rohan. így van vele Sir Oswald is. Egyre többre és többre viszi, és a végén nem tudja megállni, hogy még többre ne vigye. Már Anglia egyik leggazdagabb embere... és vajon beéri vele? Dehogy, még többet akar. Azt akarja, hogy ő legyen... én már nem is tudom, mi akar lenni! Én m o n d o m magának, néha megrémülök ettől az egésztől! 
 	- Mint az a perzsa fickó - mondta Jimmy -, aki örökösen újabb meghódítani való világokért üvöltött. 
 	Lady Coote helyeslően rábólintott, bár nem nagyon tudta, miről beszél Jimmy. - Csak azt nem t u d o m . . . a gyomra bírja-e majd? - folytatta könnyes szemmel. - Mert hogy ott maradjon betegen ... az ő elképzeléseivel... erre még rágondolni is szörnyű. 
 	- ügy látom, kitűnő erőben van - mondta vigasztalóan Jimmy. 
 	- Valami nyomja a lelkét - jelentette ki Lady Coote. - Nyugtalanítja valami, ez biztos. Én csak tudom. 
 	- Mi nyugtalanítja? 
 	- Fogalmam sincs. Talán a munkájával k a p csolatos. Nagy segítség neki, hogy Mr. Bateman mellette v a a Olyan komoly fiatalember... és olyan lelkiismeretes. 
 	- Hallatlanul lelkiismeretes - helyeselt Jimmy. 
 	- Oswald nagyon sokat ad Mr. Bateman véleményére. Azt mondja, Mr. Batemannek mindig igaza van. 
 	 208 
 	
 	- Ez volt a legkiállhatatlanabb tulajdonsága már annak idején is - mondta Jimmy mély meggyőződéssel. 
 	Lady Coote mintha kissé zavarba jött volna. 
 	- Igazán vidám hétvége volt az ott önöknél Chimneysben - mondta Jimmy. - Mármint vidám lett volna, ha szegény öreg Gerry be nem adja a kulcsot. Csuda helyes lányok voltak ott. 
 	- Én nem ismerem ki magam ezeken a lányokon - mondta Lady Coote. - Semmi romantikus hajlam nincs bennük. Én annak idején a saját hajammal hímeztem zsebkendőket Sir Oswaldnak, mikor eljegyeztük egymást. 
 	- Igazán? - kérdezte Jimmy. - Hát ez csodálatos. Csak azt hiszem, a mai lányoknak nincs elég hosszú hajuk. 
 	- Ez igaz - ismerte el Lady Coote. - De másban is megmutatkozott. Emlékszem, lánykoromban az egyik... szóval az egyik udvarlóm... egyszer fölvett egy marék kavicsot, és a barátnőm, aki velem volt, mindjárt mondta, hogy azért őrzi meg, mert az én lábam taposott rajta. Ezt nagyon szép gondolatnak találtam. Igaz, később kiderült, hogy a fiú kőzettant tanult... vagy geológiát?... egy műszaki iskolában. De nekem nagyon megtetszett ez a gondolat... meg hogy valaki ellopta egy lány zsebkendőjét, és a szíve fölött hordta... meg ilyesmik. 
 	- Kínos lehetett, ha a lány ki akarta fújni az orrát 
 	- jegyezte meg a gyakorlatias gondolkodású Mr. 
 	Thesiger. 
 	Lady Coote letette hímzését, és fürkészőn, de kedvesen nézett rá. - Mondja csak, nincs valami helyes kislány, aki tetszik magának? Akiért dolgozna, akinek otthont teremtene? 
 	Jimmy elpirult, és dünnyögött valamit. 
 	 209 
 	
 	- ügy láttam, nagyon jól kijött az egyik lánnyal ott Chimneysben... Vera Daventryvel. 
 	- Socksszal? 
 	- ügy is szokták hívni - ismerte el Lady Coote. 
 	- Nem is értem, miért. Egyáltalán nem szép név. 
 	- Remek lány - mondta Jimmy. - Örömmel találkoznék vele megint. 
 	- Jövő héten nálunk tölti a hétvégét. 
 	- Igazán? - Igyekezett Jimmy minél több esengő vágyakozást vinni a három szótagba. 
 	- Igen. Volna kedve... magának is lejönni? 
 	- De mennyire - mondta Jimmy boldogan. -
 	Nagyon köszönöm, Lady Coote. 
 	És lelkes köszönetnyilvánítások közepette távozott. 
 	- Mivel untatott ez az üresfejű kölyök? - ment oda Sir Oswald azonnal a feleségéhez. - Ki nem állhatom ezt a fickót. 
 	- Aranyos fiú - jelentette ki Lady Coote. - És milyen bátor! Tudod jól, tegnap este meg is sebesült. 
 	- Persze, mert ott lábatlankodott, ahol nem volt semmi keresnivalója. 
 	- Szerintem nagyon igazságtalan vagy, Oswald. 
 	- Soha életében nem végzett egynapi tisztességes munkát sem. Javíthatatlan semmirekellő. Sose vinné semmire, ha magára lenne utalva. 
 	- Biztos átázott a cipőd tegnap este - mondta Lady Coote. - Remélem, nem kapsz tüdőgyulladást. Freddie Richardsot az vitte el a minap. Jézusom, Oswald, megfagy bennem a vér, ha arra gondolok, hogy ott sétáltál, mikor egy veszélyes betörő garázdálkodott a parkban. Akár le is lőhetett volna. Erről jut eszembe, jövő hét végére meghívtam Mr. Thesigert. 
 	 210 
 	
 	- Ostobaság - jelentette ki Sir Oswald. - Az a fiatalember nem teheti be a lábát a házamba, Maria. 
 	- Miért nem? 
 	- Ez az én dolgom. 
 	- Sajnálom, drágám - mondta Lady Coote szelíden. - Már meghívtam, úgyhogy nincs mit tenni. 
 	Lennél szíves fölvenni azt a rózsaszín gyapjúgombolyagot, Oswald? 
 	Sir Oswald mogorván tett eleget a kérésnek. 
 	Töprengve nézett a feleségére. Lady Coote derűsen fűzte be a hímzőtűjét. 
 	- A jövő hét végén meg különösen nem akarom ott látni Thesigert - mondta végül Sir Oswald. - Sokat hallottam róla Batemantől. Iskolatársak voltak. 
 	- És mit mondott Mr. Bateman? 
 	- Semmi jót Az igazat megvallva azt mondta, nagyon vigyázzak vele. 
 	- Csakugyan? - kérdezte Lady Coote. 
 	- Márpedig én nagyon megbízom Bateman ítéletében. Még sose kaptam rajta tévedésen. 
 	- Édes istenkém - mondta Lady Coote -, úgy látszik alaposan melléfogtam. Természetesen eszembe sem jutott volna meghívni, ha ezt tudom. 
 	Kár, hogy nem szóltál hamarabb, Oswald. Most már késő. 
 	Gondosan összecsavarta a munkáját. Sir Oswald ránézett, először mintha mondani akart volna valamit, de aztán vállat vont. Bement a felesége után a házba. Az elöl lépkedő Lady Coote arcára halvány mosoly ült ki. Szerette a férjét, de azt is szerette - a maga csöndes, szerény, fölöttébb nőies módján -, ha teljesül az akarata. 
 	 211 
 	
 	HUSZONHATODIK FEJEZET 
 	 Főképp golfról 
 	- Kedves lány a barátnőd, Bundle - állapította meg Lord Caterham. 
 	Loraine már majdnem egy hete volt Chimneys vendége, és kivívta a ház urának nagyrabecsülését... legfőképpen azzal, hogy olyan elbűvölően készségesnek mutatkozott az 5-ös vasütő használatának elsajátításában. 
 	Lord Caterham az idegenben töltött tél unalmában golfozásra adta a fejét. Pocsékul játszott, következésképp mérhetetlenül lelkes játékos volt. 
 	Délelőttjei nagy részét azzal töltötte, hogy az 5-ös vasütővel különböző cserjéken és bokrokon emelte át a labdát... pontosabban megpróbálta emelő ütéssel magasba vinni, s közben hatalmas darabokat hasított ki a bársonyos pázsitból, és egyébként is a kétségbeesésbe kergette MacDonaldot. 
 	- Ki kell alakítanunk egy kis pályát - közölte Lord Caterham egy százszorszéppel. - Egy jó kis pályát. Na most ide nézz, Bundle! A jobb térd mellett, lassan hátra, a fej mozdulatlan marad, és csuklóból. 
 	A súlyosan fejbe csapott labda átrepült a pázsiton, s eltűnt egy rododendronnal beültetett töltés kifürkészhetetlen mélységeiben. 
 	- Különös - mondta Lord Caterham. - Szeretném tudni, most mi volt a baj. Amint mondtam, Bundle, a barátnőd nagyon kedves lány. Azt hiszem, sikerült felkeltenem az érdeklődését a játék 212 
 	
 	iránt. Ma délelőtt volt néhány pompás ütése... 
 	magam sem csinálhattam volna jobban. 
 	Lord Caterham újabb hanyag lendítése a pázsit irdatlan méretű darabját hasította ki. Az épp arra járó MacDonald visszarakta, és a helyére taposta. 
 	Olyan pillantást vetett Lord Caterhamre, amelytől mindenki a föld alá süllyedt volna, csak egy buzgó golfjátékos nem. 
 	- Ha MacDonald bűnös volt a Coote-ékkal szemben elkövetett kegyetlenség vétkében, márpedig gyanakszom, hogy igen - mondta Bundle 
 	-, most megbűnhődik érte. 
 	- Miért ne tehetnék a saját kertemben, amit akarok? - kérdezte apja. - MacDonaldnak örülnie kellene, hogy ilyen sokat javult a játékom... a skót golfnemzet. 
 	- Te szegény öreg - mondta Bundle. - Sose lesz belőled golfjátékos... de legalább addig sem követsz el semmi ostobaságot. 
 	- Hogy mondhatsz ilyet! - méltatlankodott Lord Caterham. - A minap a hatodik lyukat öt ütéssel játszottam meg. Az oktató nagyon csodálkozott, mikor elmondtam neki. 
 	- El is hiszem - mondta Bundle. 
 	- Ha már Coote-ékról van szó, Sir Oswald jól játszik... nagyon jól. De nem elegáns a stílusa... 
 	nagyon merev. Arra üti, amerre áll. Furcsa, menynyire kilóg a lóláb... sose enged egy hathüvelykes ziccert! Meg kell dolgozni minden gurításért. Hát nekem ez nem tetszik. 
 	- Nyilván szeret biztosra menni - jegyezte meg Bundle. 
 	- Ellentmond a játék szellemének - jelentette ki apja. - És az elmélet egyáltalán nem érdekli. De a titkára, az a Bateman fiú, az már egészen más. 
 	Ót az elmélet érdekli. Szörnyen nyesettek voltak 213 
 	
 	az ütéseim a 3-as fával; azt mondta, túl nagy erőt fejtek ki a jobb karral; és igen érdekes elméletet alakított ki. Nevezetesen, hogy a golfban minden a bal kartól függ... a bal kar a fontos. Azt mondja, bal kézzel teniszezik, de golfozni mindig jobbkezes ütőkkel szokott, mert akkor hasznát veheti az ügyesebb bal kezének. 
 	- És káprázatosan játszott? - érdeklődött Bundle. 
 	- Egyáltalán nem - vallotta be Lord Caterham. 
 	- Talán nem volt formában. De értem az elméletét, és szerintem sok igazság van benne. Oda nézz! Láttad ezt, Bundle? Hogy repült el a rodo-dendronok fölött! Hibátlan ütés volt Ha biztos lehetnék benne, hogy mindig így sikerül... Mit akar, Tredwell? 
 	- Mr. Thesiger keresi önt telefonon, milady -
 	intézte szavait Bundle-hoz Tredwell. 
 	Bundle villámgyorsan indult befelé. - Loraine, Loraine! - kiabálta közben. Mire fölvette a kagylót, Loraine már ott volt mellette. 
 	- Halló, maga az, Jimmy? 
 	- Igen. Jó napot. Hogy van? 
 	- Remekül, csak kicsit unatkozom. 
 	- És Loraine hogy van? 
 	- Jól. Itt áll mellettem. Beszélni akar vele? 
 	- Majd mindjárt. Nagyon sok mondanivalóm van. Először is, lemegyek a hétvégére Coote-ékhoz 
 	- közölte jelentőségteljesen. - Mondja csak, Bundle, nem tudja, hogyan lehet álkulcsokhoz jutni? 
 	- Fogalmam sincs. Feltétlenül szükséges, hogy álkulcsokkal állítson be Coote-ékhoz? 
 	- Valami azt súgja, talán jól jönnének. Nem tudja, miféle boltban árulják? 
 	- Magának egy jószívű betörőre volna szüksége, aki barátjául fogadja és kitanítja. 
 	 214 
 	
 	- Tudom, Bundle, tudom. De sajnos, nincs ilyen. Gondoltam, a maga ragyogó elméje talán megbirkózik a problémával. De hát attól félek, megint Stevensre kell hagyatkoznom, mint rendesen. Különös dolgokat fog gondolni rólam... 
 	előbb egy automata pisztoly... most meg álkulcsok. Azt hiszi majd, csatlakoztam a bűnözők népes táborához. 
 	- Jimmy! - mondta Bundle. 
 	- Tessék. 
 	- Hallgasson ide... legyen óvatos, jó? Mert ha Sir Oswald rajtakapja magát, hogy szimatol és álkulcsokkal ügyeskedik... nos, azt hiszem, igen kellemetlen tud lenni, ha akar. 
 	- Megnyerő külsejű fiatalember a vádlottak padján! Rendben van, óvatos leszek. Én inkább Pongótól félek, ügy tud settenkedni azon a lúdtalpán! Sose hallja az ember, mikor jön. És mindig zseniálisan értett hozzá, hogy olyasmibe üsse bele az orrát, amihez semmi köze. De maga ne féltse az ifjú bajnokot! 
 	- Hát, nem bánnám, ha ott lennénk Loraine-nel, hogy vigyázzunk magára. 
 	- Köszönöm, kedves nővér. Az igazat megvallva van egy tervem. 
 	- Komolyan? 
 	- Mit gondol, nem lehetne egy jó kis defektjük Loraine-nel Letherbury közelében holnap délelőtt? Nincs nagyon messze maguktól, ugye? 
 	- Negyvenmérföldnyire. Az semmi. 
 	-Gondoltam, hogy semmiség lesz... magának! De azért ne ölje meg Loraine-t. Kedvelem azt a lányt. Akkor megállapodtunk... úgy negyed egy-fél egy tájban. 
 	- Hogy meghívjanak bennünket ebédre? 
 	- Pontosan! Tudja, Bundle, összefutottam teg-215 
 	
 	nap azzal a Socksszal, és képzelje... Terence O'Rourke is ott lesz a hétvégén! 
 	- Jimmy, gondolja, hogy ő...? 
 	- Hát, tudja, hogy van, jobb, ha az ember mindenkire gyanakszik. Legalábbis ezt mondják. Elszánt fickó, és nagyon vakmerő. Kitelik tőle, hogy egy titkos társaságot vezet. Ő meg a grófnő talán együtt vannak benne. A fickó tavaly Magyarországon járt. 
 	- De ő akkor emeli el a gyártási leírást, amikor akarja! 
 	- Szó sincs róla. Olyankor kell megtennie, amikor nem gyanús a dolog. Visszamászni a borostyánon és bebújni a saját ágyába... az igen, az tetszetős lett volna. Mármost ami az utasításokat illeti. Miután váltottak néhány udvarias, semmitmondó szót Lady Coote-tal, maga meg Loraine rászállnak Pongóra és O'Rourke-ra, és lefoglalják őket ebédig. Érti már? Nem lesz nehéz, két ilyen gyönyörű lánynak. 
 	- Látom, beveti a rábeszélőkészségét. 
 	- Csak megállapítom a tényeket. 
 	- Mindegy, tudomásul vettük az utasításait. 
 	Most pedig szeretne Loraine-nel beszélni, ugye? -
 	Átadta a kagylót, és tapintatosan távozott. 
 	 216 
 	
 	HUSZONHETEDIK FEJEZET 
 	 Éjszakai kaland 
 	Jimmy Thesiger napfényes őszi délutánon érkezett Letherburybe, ahol Lady Coote nyájasan, Sir Oswald fagyos ellenszenvvel fogadta. Tudván, hogy Lady Coote a buzgó házasságközvetítők éles szemével figyeli, Jimmy mindent elkövetett, hogy szeretetreméltóan viselkedjék Socks Daventryvel. 
 	O'Rourke pompás hangulatban volt Socks makacsul faggatta az Abbeyben történt titokzatos eseményekről, s ő a hivatali titoktartást szem előtt tartva nyilatkozott róluk, ám a szolgálati titok védelmének fölöttébb eredeti formáját választotta: olyan fantasztikusan kiszínezte az eseményeket, hogy a végén fogalma sem lehetett senkinek, mi az igazság. 
 	- Négy álarcos férfi, revolverekkel? Komolyan mondja? - nézett rá Socks szigorúan. 
 	- Most jut eszembe, kerek fél tucat volt, annyian fogtak le és öntötték le a torkomon azt a szert. Én meg azt hittem, méreg, és búcsút mondtam az életemnek. 
 	- És mit loptak el, vagy mit akartak ellopni? 
 	- Természetesen az orosz koronaékszereket, amelyeket Mr. Lomax titokban megvásárolt, hogy letétbe helyezze az Angol Banknál. 
 	- Micsoda átkozott hazudozó maga - állapította meg Socks minden indulat nélkül. 
 	- Én? Hazudozó? Az ékszereket repülőn hozták ide, s a legjobb barátom volt a pilóta. Persze amit magának most elmondok, Socks, szigorúan 217 
 	
 	bizalmas. Ha nekem nem hisz, kérdezze meg Jimmy Thesigert. Bár én nem hinném el egy szavát sem. 
 	- Igaz, hogy George Lomax a műfogsora nélkül rohant le? - kérdezte Socks. - Ezt szeretném tudni. 
 	- Két revolver volt - mondta Lady Coote. -
 	Ronda jószágok. Saját szememmel láttam őket. 
 	Isteni csoda, hogy ezt a szegény fiút meg nem ölték. 
 	- Ó, nekem az van megírva, hogy akasztófán végezzem - mondta Jimmy. 
 	- Hallom, volt ott egy titokzatos szépségű orosz grófnő is - mondta Socks. - Aki elcsábította Bilit. 
 	- Rémes dolgokat mesélt Budapestről - mondta Lady Coote. - Sose fogom elfelejteni őket Oswald, küldenünk kell valami adományt. 
 	Sir Oswald morgott valamit. 
 	- Följegyzem, Lady Coote - ígérte Rupert Bateman. 
 	- Köszönöm, Mr. Bateman. ügy érzem, tennünk kell valamit, hálaadásképpen. Nem is értem, hogyan menekült meg Oswald a lelövetéstől... a tüdőgyulladásról nem is beszélve. 
 	- Ne légy ostoba, Maria - szólt rá Sir Oswald. 
 	- Mindig annyira féltem a besurranó tolvajoktól 
 	- mondta Lady Coote. 
 	- Hogy valakinek ilyen szerencséje legyen, és szemtől szembe lássa! Fantasztikusan izgalmas lehet! - dünnyögte Socks. 
 	- Ne higgye! -jegyezte meg Jimmy. - Átkozottul fájdalmas. - Óvatosan megsimogatta a jobb karját 
 	- Hogy van a szegény karja? - kérdezte Lady Coote. 
 	- Most elég jól. De pokolian kellemetlen volt, 218 
 	
 	hogy csak a bal kezemet tudtam használni. Borzasztóan ügyetlen vagyok vele. 
 	- Minden gyereket ambidexternek kellene nevelni - jelentette ki Sir Oswald. 
 	- Tessék? - Ez kicsit magas volt Socksnak. -
 	Az olyan, mint a fóka? 
 	- Semmi köze az amfíbiához, nem kétéltű -
 	magyarázta Mr. Bateman. - Ambidexter az, aki mindkét kezét egyformán jól használja. 
 	- Értem - nézett Socks tisztelettel Sir Oswaldra. 
 	- Maga képes rá? 
 	- Természetesen; mindkét kezemmel tudok írni. 
 	- De nem egyszerre? 
 	- Az nem volna célszerű - közölte Sir Oswald kurtán. 
 	- Nem - gondolkozott el Socks. - Azt hiszem, túlságosan rafinált dolog volna. 
 	- Manapság hasznos lenne a kormányhivatalokban - jegyezte meg Mr. O'Rourke -, ha meg lehetne találni a módját, hogy ne tudja a jobb kéz, mit csinál a bal. 
 	- Maga tudja mindkét kezét használni? 
 	- Egyáltalán nem. Nálam jobbkezesebb fickót nemigen látott. 
 	- De kártyánál osztani tud a bal kezével - jegyezte meg az éles szemű Bateman. - Valamelyik este láttam. 
 	- Az más - mondta Mr. O'Rourke könnyedéa Egy gong komor hangja zendült fel, s mindenki fölment az emeletre, hogy átöltözzön vacsorához. 
 	Vacsora után Sir Oswald és Lady Coote, Mr. 
 	Bateman és Mr. O'Rourke bridzselt, Jimmy pedig egész este Socksnak udvarolt. Mikor fölment a szobájába, a lépcsőn még hallotta Sir Oswald hangját: 
 	 219 
 	
 	- Belőled sose lesz bridzsjátékos, Maria. 
 	- Tudom, drágám - válaszolt a felesége. -
 	Mindig mondod. Tartozol még egy fonttal Mr. 
 	O'Rourke-nak. Most rendben vagyunk. 
 	Vagy két óra múlva Jimmy nesztelenül (legalábbis azt remélte) leosont a lépcsőn. Rövid látogatást tett az ebédlőben, aztán fölkereste Sir Oswald dolgozószobáját. Ott egy-két percnyi feszült hallgatózás után munkához látott. Az íróasztal legtöbb fiókja zárva volt, de ezen hamar segített egy különös formára görbített dróttal. Egyik fiók a másik után adta meg magát. 
 	Jimmy módszeresen kutatta át a fiókokat, s vigyázott, hogy mindent ugyanoda tegyen vissza. 
 	Egyszer-kétszer megállt és hallgatózott, mert az volt az érzése, hogy messziről valami hangot hall. 
 	De senki sem zavarta meg. 
 	Az utolsó fióknál tartott Már számtalan érdekes részletet tudott - vagy tudhatott volna, ha kellő 
 	érdeklődést tanúsít - az acélgyártásról; de azt nem találta meg, amit keresett: valami utalást Herr Eberhard találmányára, vagy olyasmit, ami a titokzatos Hét Óra nyomára vezethette volna. Talán nem is bízott benne igazán, hogy talál valamit. 
 	Csekély volt a valószínűsége, de azért megpróbálta, ám tudta, tényleges eredményre nem számíthat, legfeljebb véletlen szerencse folytán. 
 	Ellenőrizte a fiókokat, hogy mindet visszazárta-e. Tudta: Rupert Bateman figyelmét a legkisebb részlet sem kerüli el. Körülnézett a szobában, nem hagyott-e valami árulkodó jelet, amelyből észrevehetik, hogy itt járt. 
 	- Hát ezzel megvolnánk- dünnyögte. - Itt nincs semmi. Nem baj, talán holnap délelőtt nagyobb szerencsével járok... ha a lányok ügyesek lesznek. 
 	Kilépett a dolgozószobából, becsukta maga 220 
 	
 	mögött az ajtót, és ráfordította a kulcsot. Egy pillanatig az volt az érzése, hogy hangot hall, közvetlen közelből, de aztán úgy döntött: tévedett. 
 	Zajtalanul tapogatózott visszafelé a nagy előcsarnokban. A magas, boltíves ablakokon beszűrődött annyi fény, hogy visszataláljon, és ne menjen neki semminek. 
 	Megint halk nesz ütötte meg a fülét... ezúttal biztos volt benne, hogy nem tévedett: valóban hallotta. Nincs egyedül az előcsarnokban. Van ott még valaki, és éppolyan óvatosan mozog, mint ő. 
 	Jimmynek felgyorsult a szívverése. 
 	Egy ugrással a villanykapcsolónál termett, és felgyújtotta a lámpát. Pislogott a hirtelen fényáradatban, de azért jól látott. Alig másfél méterre tőle ott állt Rupert Bateman. 
 	- Jézusom, Pongo - kiáltott fel -, a frászt kapja az ember! így ólálkodni a sötétben. 
 	- Valami zajt hallottam - közölte Mr. Bateman komoran. - Azt hittem, tolvajok hatoltak be a házba, és lejöttem körülnézni. 
 	Jimmy elgondolkozva nézte Mr. Bateman gumitalpú cipőjét. - Te mindenre gondolsz, Pongo -
 	mondta barátságosan. - Még a gyilkos fegyverre is - állt meg a pillantása a másik kidudorodó zsebén. 
 	- Jobb, ha az ember nem fegyvertelen. Sose tudja, kivel találkozik. 
 	- Még jó, hogy nem lőttél - mondta Jimmy. -
 	Már kicsit unom, hogy lövöldöznek rám. 
 	- Az is megeshetett volna - közölte Mr. Bateman. 
 	- Súlyos törvénysértés lett volna. Mielőtt lepuffantod, kötelességed meggyőződni arról, hogy a fickó betörő. Óvakodnod kellene az elhamarkodott következtetésektől. Különben majd magya-221 
 	
 	rázkódhatsz, hogy miért puffantottál le egy vendeget, aki az enyémhez hasonló ártalmatlan küldetésben járt. 
 	- Ha már itt tartunk, minek jöttél le? 
 	- Éhes voltam - közölte Jimmy. - Kedvem támadt egy kis kekszre. 
 	- Ott a keksz az éjjeliszekrényeden egy dobozban - közölte Rupert Bateman. Csontkeretes szemüvege mögül átható pillantással fürkészte Jimmyt. 
 	- Csakhogy a személyzet nem áll hivatása magaslatán, öregem. Valóban van ott egy doboz 
 	„Keksz éhező vendégeknek" felirattal. Ámde amikor az éhező vendég kinyitotta... nem volt benne semmi. így aztán letotyogtam az ebédlőbe. - És kedves, ártatlan mosollyal elővett a köntöse zsebéből egy marék kekszet. 
 	Pillanatnyi csend támadt. 
 	- Most pedig, azt hiszem, visszatoryogok az ágyba - mondta Jimmy. - Jó éjszakát, Pongo. -
 	Színlelt közönnyel indult fölfelé a lépcsőn. 
 	Rupert Bateman követte. Szobája ajtajában Jimmy megállt, mintha még egyszer el akarna köszönni. 
 	- Furcsa ez a keksz-ügy - mondta Mr. Bateman. - Megengeded, hogy egy pillanatra...? 
 	- Hogyne, fiacskám, nézd csak meg a saját szemeddel. 
 	Mr. Bateman átvonult a szobán, kinyitotta a kekszesdobozt, és belebámult ürességébe. 
 	- Micsoda hanyagság - morogta. - Hát akkor, jó éjszakát. 
 	Távozott. Jimmy leült az ágy szélére, és egy percig fülelt. 
 	- Épp csak hogy megúsztam - dünnyögte. 
 	- Gyanakvó fickó ez a Pongo. A jelek szerint 222 
 	
 	sose alszik. Ronda szokás revolverrel csatangolni. 
 	Fölállt, és kihúzta az öltözőasztal fiókjait. Egy sor nyakkendő alatt nagy halom keksz lapult. 
 	- Nincs mese - állapította meg Jimmy. - Meg kell ennem az egészet. Tíz az egyhez, hogy Pongo reggel betéved ide. 
 	Mély sóhajjal nekiült a kekszlakomának, amelyhez egy cseppet sem fűlt a foga. 
 	
 	HUSZONNYOLCADIK FEJEZET 
 	 Gyanúk 
 	Bundle és Loraine épp a megjelölt időpontban, vagyis tizenkét órakor lépett be a park kapuján. 
 	A Hispanót otthagyták egy közeli autószerelő-
 	műhelyben. 
 	Lady Coote csodálkozva, de szemmel látható örömmel üdvözölte a két lányt, és azonnal meghívta őket ebédre. 
 	A hatalmas karosszékben pihenő O'Rourke máris élénk beszélgetésbe fogott Loraine-nel, aki közben fél füllel Bundle szakszerű beszámolóját hallgatta arról, hogy milyen műszaki hiba következtében nem mehettek tovább a Hispanóval. 
 	- Mondtuk is - fejezte be Bundle -, milyen kedves az oktalan jószágtól, hogy itt mondta föl a szolgálatot! Legutóbb egy Little-Speddlington a-Hegy-lábánál nevű álmos faluban döglött be, ráadásul épp vasárnap. 
 	- Ez egy filmbe való helységnév-jegyezte meg O'Rourke. 
 	- Lehetne például az ártatlan falusi virágszál szülőfaluja — mondta Socks. 
 	- Vajon hol lehet Mr. Thesiger? - szólt közbe Lady Coote. 
 	- Azt hiszem, a biliárdszobában van-válaszolta Socks. - Máris idehívom. 
 	Alig egy perce távozott, amikor megjelent a színen Rupert Bateman, gondterhelt és komoly ábrázattal, mint rendesen. 
 	- Parancsoljon, Lady Coote. Thesiger azt 224 
 	
 	mondta, kéretett. Jó napot, Lady Eileen... - fordult a két lányhoz, hogy üdvözölje őket. 
 	- Jaj, Mr. Bateman! - vette át a szót máris Loraine. - De örülök, hogy látom! ügye maga mondta egyszer, hogy mivel kell kezelni a kutyát, ha folyton kisebesedik a lába? 
 	- Valaki más volt az, Miss Wade - rázta a fejét Bateman. - Bár az igazat megvallva véletlenül én is tudom... 
 	- Maga igazán csodálatos ember - nézett rá áhítattal Loraine. - A világon mindent tud... 
 	- Az embernek lépést kell tartania a modern tudománnyal - jelentette ki Mr. Bateman komolyan. - Szóval ami a kutyája lábát illeti... 
 	- Az ilyenek írják azokat a kis közleményeket a hetilapokban - súgta Bundle fülébe Terence O'Rourke. - „Sokan nem tudják, hogy a sárgaréz kandallórács megőrzi fényét, ha stb."; vagy: „A nagy ganajtúró a rovarvilág egyik legérdekesebb alakja"; vagy „A fingaléz indiánok esküvői szokásai" és így tovább. 
 	- Ezt hívják általános műveltségnek. 
 	- Van-e rémesebb e két szónál? - kiáltott fel Mr. 
 	O'Rourke. - Hála az égnek, én magam, iskolázott ember lévén, minden tárgyban teljességgel tudatlan vagyok - fűzte hozzá jámboran. 
 	- Látom, van golfpályájuk - mondta Bundle Lady Coote-nak. 
 	- Odaviszem, Lady Eileen - ajánlotta föl nyomban O'Rourke. 
 	- Hívjuk ki azt a kettőt - mondta Bundle. -
 	Loraine, Mr. O'Rourke meg én szeretnénk páros mérkőzést játszani veled és Mr. Batemannel. 
 	- Menjen csak, Mr. Bateman - biztatta Lady Coote a titkárt, aki egy pillanatig tétovázott. - Sir Oswaldnak most úgy sincs szüksége magára. 
 	 225 
 	
 	- Szép munka volt, ugye? - súgta Loraine fülébe Bundle, amikor négyesben elindultak a pálya felé. - Lányos tapintatunk minden elismerést megérdemel. 
 	Már majdnem egy óra volt, amikor a forduló véget ért. Loraine és Bateman győzött. 
 	- De mi sokkal szebben játszottunk, gondolom, magának is ez a véleménye - mondta Mr. 
 	O'Rourke, aki Bundle-lal egy kicsit lemaradt. -
 	A jó öreg Pongo óvatos játékos... sose vállal kockázatot. Ami viszont engem illet: mindent vagy semmit! Hasznos jelszó az élet minden területén, nem gondolja, Lady Eileen? 
 	- Nem keveredett még bajba miatta? - nevette el magát Bundle. 
 	- Dehogynem. Milliószor is. De azért köszönöm, jól vagyok. Higgye el, Terence O'Rourke-ot csak a hóhér kötele tudná megnevelni. 
 	Ekkor fordult be Jimmy Thesiger a ház sarkánál. - Bundle - kiáltott fel -, mennyire örülök, hogy látom! 
 	- Kimaradtál az őszi bajnokságból - mondta O'Rourke. 
 	- Sétáltam egyet - magyarázta Jimmy. - Hogy kerültek ide ezek a lányok? 
 	- A lúdtalpunkon - közölte Bundle. - Cserben hagyott bennünket a Hispano. - És elmondta, hogyan mondta fel a kocsi a szolgálatot. 
 	Jimmy együttérző figyelemmel hallgatta. - Kellemetlen - állapította meg. - Ha nem készülnek el vele idejében, ebéd után hazaviszem magukat az én kocsimon. 
 	Ebben a pillanatban megszólalt a gong, s mindannyian bementek a házba. Bundle titokban figyelte Jimmyt. Az volt a benyomása, nagyon diadalmasan cseng a hangja. Minden jól ment, gondolta. 
 	 226 
 	
 	Ebéd után udvariasan elköszöntek Lady Coote-tól, és Jimmy felajánlotta, hogy elviszi őket a kocsiján az autószerelő műhelyébe. 
 	- Mi újság? - tört ki egyszerre mindkét lányból, alighogy elindultak. 
 	- Köszönöm, jól vagyok - ugratta őket Jimmy. 
 	- Eltekintve a túlzott kekszfogyasztás következtében mutatkozó enyhe emésztési zavaroktól. 
 	- De hát mi történt? 
 	- Megmondom. Az ügy odaadó szolgálata mértéktelen kekszfogyasztásra kényszerített. És hősünk vajon meghátrált? Nem ő! 
 	- Jaj, Jimmy - mondta Loraine szemrehányóan. 
 	- Na jó - esett meg a fiatalember szíve rajtuk. 
 	- Mit akarnak tudni? 
 	- Mindent. Ügyesek voltunk? Mármint amikor Pongót meg Terence O'Rourke-ot elvittük golfozni. 
 	- Gratulálok ahhoz, ahogy Pongóval elbántak. 
 	O'Rourke-kal alighanem könnyű dolguk volt... de Pongo egészen más. Azt a fickót csak egyféleképpen lehet jellemezni... a  Vasárnapi Hírek keresztrejtvényében találtam rá a megfelelő kifejezésre a múlt héten. Két szó, tizennyolc betű. Mindenütt jelenvaló. Ennél találóbban le sem lehetne írni Pongót. Akármerre jár az ember, mindenütt belebotlik... és ami a legrosszabb, sose lehet hallani, hogy jön. 
 	- Gondolja, hogy veszélyes? 
 	- Veszélyes? Már hogy lenne veszélyes! Még hogy Pongo veszélyes! Hisz akkora szamár. De amint az imént mondtam, mindenütt jelenvaló szamár. A jelek szerint még alvásra sincs szüksége, mint más közönséges halandónak. Egy szó, mint száz, a fickó valóságos istenverése. - És 227 
 	
 	némi bosszúsággal számolt be az előző este eseményeiről. 
 	Bundle nem volt valami együttérző. - Nem is értem, mi a csudának kódorgott összevissza a házban! 
 	- A Hét Óra miatt - vágta rá Jimmy. - Azt keresem én. A Hét Órát. 
 	- És azt hiszi, itt megtalálja? 
 	- Azt hittem, találok valamit, ami a nyomára vezet. 
 	- És talált? 
 	- Tegnap este nem. 
 	- Ellenben ma délelőtt - szólt közbe Loraine váratlanul -, Jimmy, ma délelőtt talált valamit! 
 	Látom az arcán. 
 	- Hát, fogalmam sincs, hogy valami-e. De séta közben... 
 	-...amely feltételezhetően nem vitte nagyon messzire a háztól... 
 	- Mi tagadás, nem. Nevezhetnénk a belső tér megtekintésének. Tehát amint mondtam, nem tudom, ér-e valamit, vagy sem. De mindenesetre ezt találtam. 
 	Bűvészre valló gyorsasággal varázsolt elő egy üvegcsét, s a lányok elé tartotta. Félig volt valami fehér porral. 
 	- Maga szerint mi ez? 
 	- Kristályos fehér por, mi más volna - mondta Jimmy. - És aki szokott detektívregényeket olvasni, annak a fülében ezek a szavak ismerősen és sokat sejtetően hangzanak. Persze ha kiderül, hogy újonnan szabadalmaztatott fogpor, az fölöttébb lehangoló lesz. 
 	- Hol találta? - kérdezte Bundle éles hangon. 
 	- Az már az én titkom - válaszolt Jimmy. És hiába unszolták meg szidták, rendületlen maradt. 
 	 228 
 	
 	- Itt a műhely- mondta. - Reméljük, a túzesverű Hispanónak nem kellett súlyos méltatlanságot elszenvednie. 
 	Az autószerelő-műhelyben az úriember benyújtotta az ötshillinges számlát, és bizonytalan megjegyzéseket tett valami meglazult csavarokról. 
 	Bundle kedves mosollyal fizette ki. 
 	- Örömmel látom, hogy néha mindannyian hozzájutunk egy kis munka nélkül szerzett jövedelemhez - súgta oda Jimmynek. 
 	Egy pillanatig mindhárman szótlanul álltak az úton, s ki-ki átgondolta a helyzetet. 
 	- Tudom már! - szólalt meg hirtelen Bundle. 
 	- Mit tud? 
 	- Eszembe jutott, mit akartam kérdezni magától... csak kis híján elfelejtettem. Emlékszik arra a kesztyűre, amelyet Battle főfelügyelő talált... tudja, amelyik félig megégett? 
 	- Igen. 
 	- Nem azt mondta, hogy a maga kezére húzta föl? 
 	- De igen... kicsit nagy volt. Ez is egybevág azzal, hogy nagydarab, tagbaszakadt férfi viselte. 
 	- Engem nem ez zavar. A mérete nem érdekes. 
 	George és Sir Oswald is ott volt, ugye? 
 	- Igen. 
 	- Bármelyiküknek odaadhatta volna, hogy próbálja fel? 
 	- Hát persze... 
 	- De nem adta. Magára esett a választása. Jimmy, nem érti, hogy ez mit jelent? 
 	- Sajnálom, Bundle - nézett rá Jimmy tanácstalanul. - ügy látszik, ez a jó öreg fej nem működik olyan pompásan, mint szokott; halvány sejtelmem sincs, miről beszél. 
 	- Te sem érted, Loraine? 
 	 229 
 	
 	Loraine kíváncsian nézett rá, de csak a fejét rázta. - Jelent valami különöset? 
 	- Már hogyne jelentene. Hát nem érted? Jimmy jobb keze fel volt kötve. 
 	- Szavamra, Bundle - mondta Jimmy lassan. -
 	Elég furcsa, most, hogy mondja; mármint hogy bal kézre való kesztyű volt. Battle egy szót sem szólt róla. 
 	- Nem akarta felhívni rá a figyelmet. Az, hogy maga próbálta fel, elterelte róla a figyelmet, aztán a méretéről beszélt, hogy mindenkit megzavarjon. 
 	De kétségtelenül azt jelenti, hogy a férfi, aki rálőtt magára, a  bal kezében tartotta a pisztolyt. 
 	- Tehát az emberünk balkezes - mondta Loraine töprengve. 
 	- Igen. És mondok még valamit. Ezért nézte meg Battle a golfütőket. Balkezes ütőket keresett. 
 	- A kutyafáját - szólalt meg Jimmy hirtelen. 
 	- Mi van? 
 	- Hát, nyilván nem jelent semmit, de azért elég furcsa. - És elmondta, miről beszélgettek teázás közben előző délután. 
 	- Vagyis Sir Oswald Coote mindkét kezét egyformán tudja használni? - kérdezte Bundle. 
 	- Igen. És most jut eszembe, azon az estén, Chimneysben... tudja, aznap, mikor Gerry Wade meghalt... néztem a bridzselőket, és egy pillanatra feltűnt, hogy milyen furcsán oszt valaki... csak aztán jöttem rá, hogy azért, mert bal kézzel osztja a lapokat. Nyilván Sir Oswald volt. 
 	Összenéztek. 
 	- Egy olyan ember, mint Sir Oswald Coote! -
 	rázta meg Loraine a fejét. - Az lehetetlen. Mit nyerhetett vele? 
 	- Képtelenségnek látszik - mondta Jimmy. -
 	És mégis... 
 	 230 
 	
 	- A Hét Órának megvannak a módszerei -
 	idézte Bundle halkan. - És ha Sir Oswald így szerezte a vagyonát? 
 	- De hát miért rendezte volna ezt a komédiát az Abbeyben, amikor ott volt a gyártási leírás a saját üzemében? 
 	- Erre lehet éppen magyarázatot találni -
 	mondta Loraine. - ugyanazt, amit Mr. O'Rourke-kal kapcsolatban mondott. El kellett terelnie a gyanút magáról, és ráterelnie valaki másra. 
 	- Minden egybevág - bólogatott hevesen Bundle. - Bauerra és a grófnőre akarta terelni a gyanút. Kinek is jutott volna eszébe Sir Oswald Coote-ra gyanakodni? 
 	- Kíváncsi vagyok, mitévő lesz Battle - mondta Jimmy lassan. 
 	Bundle emlékezetében felvillant egy kép.  Battle főfelügyelő leszed egy borostyánlevelet a milliomos kabátjáról. 
 	Lehetséges, hogy Battle kezdettől fogva gyanakodott? 
 	 231 
 	
 	HUSZONKILENCEDIK FEJEZET 
 	 George Lomax különösen 
 	 viselkedik 
 	- Mr. Lomax óhajtja tiszteletét tenni, uram. 
 	Lord Caterham hevesen összerezzent, mert annyira elmerült a bal csukló mozgatásának finomságaiban, hogy nem hallotta meg a főkomornyik közeledő lépteit a puha pázsiton. 
 	- Megmondtam a reggelinél, Tredwell - nézett a komornyikra inkább szomorúan, mint dühösen 
 	-, hogy ma délelőtt nem érek rá. 
 	- Igen, uram, de... 
 	- Mondja Mr. Lomaxnak, hogy az imént tévedett, hogy kimentem a faluba, hogy ágynak döntött a köszvény, vagy legvégső esetben azt, hogy meghaltam. 
 	- Mr. Lomax már látta lordságodat, amikor a kocsijával a ház elé kanyarodott. 
 	- Jellemző rá - sóhajtott mélyet Lord Caterham. - Rendben van, Tredwell, megyek már. 
 	Lord Caterham mindig akkor volt a legszívélyesebb, amikor valójában a legkevesebb hajlandóságot érezte rá. Most felülmúlhatatlan lelkesedéssel fogadta George-ot. 
 	- Drága barátom, drága barátom! Mennyire örülök, hogy itt van. El sem mondhatom, mennyire örülök. Foglaljon helyet. Mit iszik? Micsoda kellemes meglepetés! 
 	Lenyomta George-ot az egyik öblös karosszékbe, aztán leült vele szemben és idegesen pislogott. 
 	- Fontos ügyben kívántam beszélni önnel -
 	közölte George. 
 	 232 
 	
 	- Valóban? - kérdezte Lord Caterham lankad-tan, és elnehezülő szívvel gondolta végig az egyszerű mondat mögött rejlő szörnyű lehetőségeket. 
 	- Igen fontos ügyben - jelentette ki George nyomatékosan. 
 	Lord Caterham szíve még sose volt ilyen nehéz, ügy érezte, olyan szörnyűség vár rá, amilyenre lidérces álmaiban sem gondolt. 
 	- Csakugyan?- igyekezett hősies erőfeszítéssel nyugodtnak mutatkozni. 
 	- Eileen itthon tartózkodik? 
 	Lord Caterham úgy érezte, némi haladékot kapott, de azért kissé meglepődött. - Igen, hogyne -
 	mondta. - Bundle itt van. Nálunk van az a barátnője, az a... kis Wade-lány. Nagyon kedves lány... 
 	igazán kedves lány. Egy nap még remek golfjátékos válik belőle. Szépen, könnyedén lendíti az ütőt... 
 	Dőlt belőle a szó, de George könyörtelenül félbeszakította: - Örülök, hogy Eileen itthon tartózkodik. Beszélhetek vele? 
 	- Hogyne, drága barátom, természetesen. -
 	Lord Caterham még mindig nagyon csodálkozott, de változatlanul örült a haladéknak. - Mármint ha nem untatja nagyon. 
 	- Semmi sem untatna kevésbé - jelentette ki George. - Azt hiszem, Caterham, ön nem veszi tudomásul, ha szabad ezt mondanom, hogy Eileen már felnőtt. Nem gyermek többé. Hanem nő, méghozzá, ha szabad ezt mondanom, igen elbűvölő és intelligens nő. A férfi, aki majd elnyeri szerelmét, páratlanul szerencsésnek mondhatja magát. Ismétlem... páratlanul szerencsésnek. 
 	- Hogyne, persze - mondta Lord Caterham. 
 	- Csak tudja, olyan nyughatatlan. Nem képes két percnél tovább egy helyben maradni. De 233 
 	
 	hát a fiatal fickók manapság nem bánják, úgy látom. 
 	- Vagyis nem hajlandó eltunyulni. Eileen rendkívül intelligens teremtés, Caterham; és ambiciózus. Foglalkoztatják őt korunk problémái, és romlatlan, élénk szellemét megoldásuk szolgálatába állítja. 
 	Lord Caterham rámeredt. Átfutott az agyán, hogy úgy látszik, George-ot nagyon megviselte „a modern élet hajszája", amit manapság annyit emlegetnek. Véleménye szerint ez a leírás a legkevésbé sem illett a lányára; kifejezetten nevetségesnek találta, hogy valaki ilyen képtelenségeket hordjon össze Bundle-ról. 
 	- Mondja, jól érzi magát? - kérdezte együttér-zően. 
 	George türelmetlen legyintéssel intézte el a kérdést. - Gondolom, Caterham, sejti már, miért kerestem fel ma délelőtt. Nem tartozom azok közé, akik felelőtlenül vállalnak új kötelezettségeket. Remélem, megfelelőképpen átlátom, mivel tartozom társadalmi helyzetemnek. Alaposan és érdemben átgondoltam ezt a kérdést. A házasság, különösen az én koromban, nem olyasmi, amire kellő... megfontolás nélkül vállalkozhat az ember. 
 	A rangegyenlőség, az ízlés hasonlósága, a megfelelő személyiség és azonos vallás... mindez elengedhetetlen; vizsgálni és mérlegelni kell minden mellette vagy ellene szóló tényezőt. Azt hiszem, módomban áll, hogy a feleségemnek nem lebecsülendő társadalmi rangot biztosítsak, s Eileen méltó lesz ehhez a ranghoz. Születése és neveltetése is erre predesztinálja, intelligenciája és kiváló politikai érzéke pedig kétségtelenül segíti majd politikai előmenetelemet, mindkettőnk hasznára. 
 	Nem tagadom, Caterham, van... némi korkülönb-234 
 	
 	ség köztünk. De biztosíthatom önt, tele vagyok életerővel... most, férfikorom delén. Az életkor egyensúlyának amúgy is a férfi javára kell billennie. És Eileen rendkívül komoly gondolkodású teremtés... sokkal jobban illik hozzá egy érettebb férfi, mint valami zöldfülű semmirekellő, aki híjával van az élettapasztalatnak és a bölcs gyakorlatiasságnak. Biztosíthatom önt, kedves Caterham, gyengéd figyelemmel övezem majd az ő... ragyogó fiatalságát; gyengéd figyelemmel övezem... 
 	kellőképpen méltányolni fogom. Nézni szelleme pompás virágának kibontakozását... minő kiváltság! És ha elgondolom, hogy nem vettem észre... - Mélységes önváddal csóválta a fejét. 
 	Lord Caterham nem talált szavakat. - ügy értsem, hogy... - hebegte elképedve - ... te jó ég, drága öregem, csak nem akarja feleségül venni Bundle-t? 
 	- Ön csodálkozik. Gondolom, váratlanul érte a kérésem. Tehát megadja a hozzájárulását, hogy beszéljek vele? 
 	- Hogyne, persze - mondta Lord Caterham. -
 	Ha a hozzájárulásomra van szüksége, természetesen megkapja. De tudja, Lomax, én a maga helyében nem tenném. Jobb, ha hazamegy, és szépen végiggondolja még egyszer. Számoljon húszig. 
 	Meg ilyenek. Kár lenne bolondot csinálnia magából! 
 	- Ön kétségtelenül jót akar, Caterham, bár mi tagadás, kissé különös módon fejezi ki. Mindazon­
 	által én elhatároztam, hogy szerencsét próbálok. 
 	Akkor most láthatnám Eileent? 
 	- Rajtam nem múlik - sietett a válasszal Lord Caterham. - Eileen maga intézi az ügyeit. Ha holnap elém állna és közölné, hogy feleségül megy a sofőrhöz, arra is áldásomat adnám. Ma-235 
 	
 	napság nem megy másként. Az ember életét nagyon meg tudják keseríteni a gyerekei, ha nem ad szabad kezet nekik mindenben. Mindig azt mondom Bundle-nak: „Tégy, amit akarsz, csak engem ne zavarj", és tulajdonképpen bámulatosan tartja magát ehhez. 
 	- Hol találom meg? - állt fel George elszántan. 
 	- Az igazat megvallva, nem tudom - válaszolta Lord Caterham bizonytalanul. - Akárhol lehet. 
 	Most mondtam, hogy két percig sem tud megmaradni egy helyben. Rémesen nyughatatlan. 
 	- És gondolom, Miss Wade társaságában lesz. 
 	Véleményem szerint az volna a leghelyesebb, Caterham, ha behívná a komornyikját, és utasítaná, hogy keresse meg Lady Eileent, s közölje: szeretnék néhány szót váltani vele. 
 	Lord Caterham engedelmesen megnyomta a csengőt. - Tredwell - mondta a belépő komornyiknak -, keresse meg az úrnőt, és mondja meg neki, hogy Mr. Lomax a szalonban várja, mert beszélni óhajt vele. 
 	- Igenis, milord. 
 	Tredwell visszavonult. 
 	George megragadta a vonakodó Lord Caterham kezét, és melegen megszorította. - Mély hálára kötelezett - mondta. - Remélem, rövidesen jó hírekkel térhetek vissza önhöz. - És kisietett a szobából. 
 	- Nahát! - mondta Lord Caterham - Nahát! -
 	Majd hosszú szünet után: - Vajon miben töri a fejét Bundle? 
 	Az ajtó megint kinyílt. 
 	- Mr. Eversleigh, uram. 
 	- Isten hozta, Bili - ragadta meg Lord Caterham a besiető Bili kezét. - Lomaxot keresi, ugye? 
 	Ide figyeljen, ha jót akar, rohanjon a szalonba, és 236 
 	
 	mondja neki, hogy sürgős kabinetértekezletet hívtak össze, vigye el mindenáron. Igazán nem szép dolog hagyni, hogy a szerencsétlen ördög hülyét csináljon magából egy lány buta tréfája miatt. 
 	- En nem Coddersért jöttem - mondta Bili. -
 	Azt sem tudtam, hogy itt van. Bundle-lal szeretnék beszélni. Hol találom? 
 	- Nem beszélhet vele - közölte Lord Caterham. 
 	- Most semmi esetre sem. George-dzsal van. 
 	- Na és, mit számít az? 
 	- Azt hiszem, sokat. Ebben a percben Lomax valószínűleg úgyis mindenféle zagyvaságokat hord össze, nem szabad tovább rontanunk a helyzetén. 
 	- De hát miket mond? 
 	- Isten tudja. Csupa ostobaságot, az biztos. Ne beszéljen sokat az ember, mindig ez volt a jelszavam. Csak fogja meg a lány kezét, a többi már megy magától. 
 	Bili rámeredt. - Nézze, uram, sietek. Beszélnem kell Bundle-lal. 
 	- Hát, gondolom, nem kell sokáig várnia. Be kell vallanom, örülök, hogy itt van mellettem... 
 	attól félek, Lomax ragaszkodni fog hozzá, hogy visszajöjjön ide, és beszéljen velem, ha végeztek. 
 	- Mivel? Mt csinál tulajdonképpen Lomax? 
 	- Csöndesebben - mondta Lord Caterham. -
 	Most kéri meg. 
 	- Megkéri? Mire? 
 	- Most kéri meg a kezét. Ne kérdezze, miért. 
 	Gondolom, veszélyes korba jutott, ahogy mondani szokták. Más magyarázatot nem tudok rá. 
 	- Megkéri Bundle kezét? A mocskos disznó. 
 	Az ő korában. - Bili lángvörös lett a felháborodástól. 
 	 237 
 	
 	- Férfikora delelőjén van - jegyezte meg Lord Caterham óvatosan. 
 	- Ez? Szenilis vénember! Én... - Bili fuldoklott a dühtől. 
 	- Szó sincs róla - közölte Lord Caterham fagyosan. - Öt évvel fiatalabb nálam. 
 	-Micsoda átkozott szemtelenség! Még hogy Codders és Bundle! Egy ilyen lány, mint Bundle! 
 	Hogy engedhette meg? 
 	- Soha nem avatkozom bele mások dolgába -
 	jelentette ki Lord Caterham. 
 	- Meg kellett volna mondania, mit gondol róla. 
 	- Sajnos a mai civilizált világban ez szóba sem jöhet - sajnálkozott Lord Caterham. - A kőkorszakban talán... de nem, azt hiszem, akkor se ment volna... hisz olyan vékonydongájú vagyok. 
 	- Bundle-t! Bundle-t! Akinek én nem mertem megkérni a kezét, mert tudtam, hogy csak kinevetne. És akkor George... ez az ocsmány vén szószátyár, ez a gátlástalan, képmutató majom, akinek csak a szája jár... ez az undorító, mocskos önimádó... 
 	- Ne hagyja abba - mondta Lord Caterham -
 	nagyon élvezem. 
 	- Jézusom! - mondta Bili egyszerűen és mély átérzéssel. - Nézze, nekem most mennem kell. 
 	- Jaj, ne menjen! Sokkal jobb lenne, ha maradna! Különben is, Bundle-lal akart beszélni. 
 	- Most nem. Ez minden mást kivert a fejemből. 
 	Nem tudja véletlenül, hol találom Jimmy Thesigert? Azt hiszem, Coote-éknál volt vendégségben. 
 	Még mindig ott van? 
 	- ügy tudom, tegnap visszament a városba. 
 	Bundle és Loraine odaát voltak szombaton. Várjon egy kicsit... 
 	De Bili megrázta a fejét, és kirohant a szobából. 
 	 238 
 	
 	Lord Caterham lábujjhegyen átment az előcsarnokba, fogott egy kalapot, és sietős léptekkel távozott az oldalajtón át. Messziről látta, ahogy Bili végigszáguld autójával a kocsibehajtón. 
 	Ez a fiatalember még kárt tesz magában -
 	gondolta. 
 	Bili azonban baj nélkül Londonba ért, leállította a kocsiját a St. James's Square-en, aztán megkereste Jimmy Thesiger lakását. Jimmyt otthon találta. 
 	- Isten hozott, Bili. Mondd csak, mi a baj? Hová lett az a derűs kis lényed? 
 	- Nyugtalan vagyok - mondta Bili. - Már úgyis nyugtalan voltam, és most ráadásul nagy megrázkódtatás ért. 
 	- Aha - mondta Jimmy. - Ez világos! Miről van szó? Segíthetek? 
 	Bili nem válaszolt. Olyan tanácstalanul és szánalmasan bámulta a szőnyeget, hogy felkeltette Jimmy kíváncsiságát. 
 	- Valami szokatlan dolog történt, William? -
 	kérdezte gyöngéden. 
 	- Átkozottul furcsa dolog. Egyáltalán nem tudok kiigazodni rajta. 
 	- A Hét Számlap-ügyről van szó? 
 	- Arról... a Hét Számlap-ügyről. Ma reggel levelet kaptam. 
 	- Miféle levelet? 
 	- Ronny Devereux ügyvédeitől. 
 	- Te jóságos ég! Ennyi idő után? 
 	- Állítólag így rendelkezett. Ha váratlanul halna meg, egy bizonyos lepecsételt borítékot pontosan két héttel a halála után kell elküldeniük nekem. 
 	- És elküldték? 
 	- Igen. 
 	- Felbontottad? 
 	 239 
 	
 	- Igen. 
 	- Es mi állt benne? 
 	Bili olyan különös, meghatározhatatlan pillantással nézett rá, hogy Jimmy meghökkent. 
 	- Ide figyelj - mondta. - Szedd össze magad, öregem. Akármiről van szó, szemmel láthatólag alaposan kikészültél tőle. Igyál valamit. 
 	Kitöltött egy nagy pohár whiskyt kevés szódával, s odavitte Bilinek, aki szófogadóan elvette tőle. 
 	- Arról van szó, ami a levélben állt - mondta még mindig kábultan. - Egyszerűen nem tudom elhinni. Ennyi az egész. 
 	- Ne butáskodj - mondta Jimmy. - Hozzá kell szoknod, hogy elhiggy hat lehetetlen dolgot reggeli előtt. Nekem már egész jól megy. Hadd halljam, miről van szó. De várj egy percet! 
 	Kiment a szobából. 
 	- Stevens! 
 	- Parancsoljon, uram. 
 	- Menjen, hozzon egy-két csomag cigarettát. 
 	Elfogyott. 
 	- Ahogy óhajtja, uram. 
 	Jimmy várt, míg a bejárati ajtó becsukódott, aztán visszament a nappaliba. Bili épp akkor tette az asztalra az üres poharat. Már jobban nézett ki, eltökéltebbnek látszott, és visszanyerte az önuralmát. 
 	- Na lássuk - mondta Jimmy. - Elküldtem Stevenst, nehogy kihallgasson bennünket. Mondj el mindent. 
 	- Olyan hihetetlen az egész. 
 	- Akkor kétségtelenül igaz. Rajta, ki vele. 
 	Bili mély lélegzetet vett. - Rendben. Elmondok mindent. 
 	 240 
 	
 	HARMINCADIK FEJEZET 
 	 Sürgős idézés 
 	Loraine, aki épp egy aranyos kiskutyával játszott, kicsit elcsodálkozott, mikor Bundle húszpercnyi távollét után kifulladva és leírhatatlan arckifejezéssel csatlakozott hozzá ismét. 
 	- Hűha! - huppant le Bundle egy kerti székre. 
 	- Hűha! 
 	- Mi a baj? - nézett rá kíváncsian Loraine. 
 	- George a baj... George Lomax. 
 	- Miért, mi van vele? 
 	- Megkérte a kezemet. Rémes volt. Zagyvaságokat beszélt, és hebegett, de végigmondta... 
 	nyilván valami könyvből magolta be. Nem lehetett megállítani! Jézus, hogy utálom a szószátyár férfiakat! És sajnos, fogalmam sem volt, mit válaszoljak. 
 	- Csak tudod, hogy mit akarsz! 
 	- Természetesen eszem ágában sincs feleségül menni egy olyan köntörfalazo idiótához, mint George. Csak azt nem tudtam, mi az etikettnek megfelelő válasz. Mégsem mondhattam kereken, hogy „Nem én, szó sem lehet róla". Olyasmit kellett volna mondanom, hogy mélyen átérzem, mennyire megtisztelő az ajánlata, és így tovább. 
 	De annyira zavarba jöttem, hogy a végén kiugrottam a franciaablakon és elszaladtam. 
 	- Ez igazán nem rád vall, Bundle. 
 	- Sose gondoltam volna, hogy ilyesmi megtörténhet. Épp George... akiről világéletemben azt hittem, hogy utál... és utált is. Életveszélyes do-241 
 	
 	log úgy tenni, mintha az ember érdeklődne egy férfi kedvenc témája iránt. Hallanod kellett volna, micsoda zagyvaságokat hordott össze az én ifjonti elmémről, meg arról, hogy milyen örömére szolgál majd elősegíteni a kibontakozását. Az én elmém ! Ha George csak a felét tudná annak, ami az én fejemben megfordul, elájulna a rémülettől! 
 	Loraine elnevette magát. Nem tudta megállni. 
 	- Jó, tudom, az én hibám. Magam tehetek róla. 
 	Ott settenkedik apa a rododendronbokor mögött. 
 	Szervusz, apa. 
 	Lord Caterham bűnbánó ábrázattal közeledett. 
 	- Lomax már elment? - kérdezte erőltetett nemtörődömséggel. 
 	- Szép kis ügybe rángattál bele - méltatlankodott Bundle. - George közölte, hogy bírja teljes hozzájárulásodat és beleegyezésedet. 
 	-Miért, mit mondhattam volna? - kérdezte Lord Caterham. - Egyébként ezt nem is mondtam, sőt még hasonlót sem. 
 	- Nem is hittem el - vallotta be Bundle. - Sejtettem, hogy George sarokba szorított, és annyira rád ijesztett, hogy csak erőtlenül bólogattál. 
 	- Nagyjából ez történt. Hogyan fogadta? Nagyon rosszul? 
 	- Nem vártam meg, amíg kiderül - mondta Bundle. - Attól félek, kicsit kurtán intéztem el. 
 	- Talán még jó is - mondta Lord Caterham. -
 	Legalább Lomax ezután nem fog örökösen beállítani hozzám, és mindenfélével zaklatni, mint eddig. Azt mondják, mindennek megvan a haszna. 
 	Nem láttad a 2-es vasütőmet? 
 	- Azt hiszem, egy-két ütés az 5-ös vassal jót tenne az idegeimnek - mondta Bundle. - Jössz, Loraine? 
 	Békésen eltelt egy óra. Mndhárman derűs lé-
 	 242 
 	
 	lekkel indultak vissza a házba. Az előcsarnok asztalán egy levél hevert. 
 	- Mr. Lomax hagyta itt lordságodnak - magyarázta Tredwell. - Nagyon csalódott volt, amikor értesült lordságod távozásáról. 
 	Lord Caterham feltépte a borítékot. Fájdalmas kiáltás szakadt ki belőle. Tredwell már távozott. 
 	- Igazán, Bundle - mondta szemrehányóan Lord Caterham -, azt hiszem, világosabban is fogalmazhattál volna. 
 	- Hogy érted ezt? 
 	- Tessék, olvasd. 
 	Bundle átvette a levelet. Ez állt benne: 
 	 „Kedves Caterham, 
 	 Sajnálom, hogy nem állt módomban egy-két szót váltani önnel. Azt hiszem, világosan közöltem, hogy szeretnék önnel beszélni, miután láttam Eileent. A drága gyermeknek nyilvánvalóan sejtelme sem volt róla, milyen érzelmekkel viseltetem iránta. Attól tartok, kissé megriadt Semmi módon nem szeretném siettetni. Kislányos zavara elbűvölő volt, és én emiatt még jobban tisztelem őt, s méltányolom szűzies tartózkodását. Időt kell adnom neki, hogy hozzászokjon a gondolathoz. Zavara is azt mutatja, hogy nem közömbös irántam; nincs kétségem a végső sikert illetően. 
 	 Fogadja, kedves Caterham, szívbéli üdvözletemet, az ön őszinte barátja, 
 	 George Lomax." 
 	- Hát - mondta Bundle -, hát, ez... - Nem talált szavakat. 
 	 243 
 	
 	- Ez az ember megőrült - állapította meg Lord Caterham. - Rólad csak az írhat le ilyeneket, Bundle, aki meghibbant. Szegény fickó, szerencsétlen fickó. De micsoda szívósság! Nem csodálom, hogy bejutott a kabinetbe. Megérdemelné, hogy feleségül menj hozzá, Bundle. 
 	Megszólalt a telefon, és Bundle indult, hogy fölvegye. Egy perc alatt megfeledkezett Georgeról meg a házassági ajánlatáról, és buzgón integetett Loraine-nek, hogy jöjjön. Lord Caterham bevonult a szentélyébe. 
 	- Jimmy az - magyarázta Bundle. - És valami miatt szörnyen izgatott. 
 	- Hála istennek, hogy elértem - mondta Jimmy a telefonba. - Nincs vesztegetni való időnk. 
 	Loraine is ott van? 
 	- Igen, itt. 
 	- Ide figyeljen, nincs időm mindent elmagyarázni... az igazat megvallva nem is tudnám így telefonon. De itt járt nálam Bili, és olyan elképesztő történetet adott elő, hogy ahhoz foghatót még nem hallott. Ha igaz... hát, ha igaz, akkor ez az évszázad szenzációja. Hallgasson ide, elmondom, mit kell tenniük. Induljanak azonnal a városba mind a ketten. Állítsák le a kocsit valahol egy garázsban, és jöjjenek egyenesen a Hét Számlap Klubba. Gondolja, hogy amikor odaérnek, meg tud szabadulni attól az inastól? 
 	- Alfrédtől? Hát persze. Bízza csak rám! 
 	- Rendben van. Szabaduljon meg tőle, aztán várjanak bennünket Bill-lel. Ne mutatkozzanak az ablaknál, de ha odaérünk a kocsival, azonnal engedjenek be. Érti? 
 	- Igen. 
 	- Akkor rendben van. Ja, és Bundle, ne árulja el senkinek, hogy a városba jön. Mond-244 
 	
 	jon valami mást. Például hogy hazaviszi Loraine-t. Menni fog? 
 	- Remekül. Csupa izgalom vagyok, Jimmy. 
 	- És jobb, ha elkészíti a végrendeletét, mielőtt elindulna. 
 	- Egyre pompásabban hangzik. Csak tudnám, miről van szó. 
 	- Megtudja, amint találkozunk. De egyvalamit elárulok. A legjobb úton vagyunk, hogy pokoli meglepetést szerezzünk a Hét Órának. 
 	Bundle letette a kagylót, Loraine-hez fordult, és egy-két szóban összefoglalta a beszélgetést Loraine felrohant a szobájába, és gyorsan becsomagolta a bőröndjét, Bundle pedig benézett az apjához. 
 	- Hazaviszem Loraine-t, apa. 
 	- Miért? Nem is tudtam, hogy már hazamegy. 
 	- Hazahívták - közölte Bundle homályosan. -
 	Most telefonáltak. Viszlát. 
 	- Várj egy percet, Bundle! Mikor jössz vissza? 
 	- Fogalmam sincs. Ha megjövök, itt leszek. 
 	Ezzel felrohant a szobájába, a fejébe nyomott egy kalapot, fölkapta a bundáját, és indulásra készen állt. Már szólt, hogy hozzák elő a Hispanót. 
 	Londonba menet nem volt semmi kalandjuk, legfeljebb annyi, amennyi Bundle autóvezetési stílusával vele járt. A kocsit otthagyták egy garázsban, és egyenest a Hét Számlap Klubba tartottak. 
 	Alfréd nyitott ajtót nekik. Bundle minden teketória nélkül benyomult mellette, Loraine-nel a nyomában. 
 	- Csukja be az ajtót, Alfréd - mondta Bundle. -
 	Ide figyeljen, azért jöttem, hogy segítsek magán. 
 	Keresi a rendőrség. 
 	- Jézusom, milady - fehéredett el Alfréd. 
 	- Eljöttem, hogy figyelmeztessem, mert maga is segített nekem a minap - folytatta sebesen 245 
 	
 	Bundle. - Elfogatóparancsot adtak ki Mr. Mosgorovsky ellen, és maga a legjobban teszi, ha minél gyorsabban elmegy innen. Itt van tíz font, ezzel eljuthat valameddig. 
 	Három perc sem telt belé, és Alfréd zavarodottan s halálra rémülve távozott a Hunstanton Street 14.-ből, és csak arra gondolt, hogy ide többé be nem teszi a lábát. 
 	- Ezzel megvolnánk - jelentette ki Bundle elégedetten. 
 	- Szükség volt erre a... drasztikus megoldásra? - aggályoskodott Loraine. 
 	- így biztosabb - mondta Bundle. - Fogalmam sincs, miben töri a fejét Jimmy és Bili, de nem lenne jó, ha Alfréd az események kellős közepén visszajönne és mindent tönkretenne. Nézd, már itt is vannak. Nem vesztegették az időt. Valószínűleg a sarokról figyelték, mikor tűnik el Alfréd. Menj le, nyiss ajtót nekik, Loraine. 
 	Loraine szót fogadott. Jimmy Thesiger kiszállt a vezetőülésről. 
 	- Várj itt egy percet, Bili - szólt vissza. - Dudálj, ha az az érzésed, hogy valaki figyeli a házat. 
 	Fölszaladt a lépcsőn, és becsapta maga mögött az ajtót. Az arca kipirult a boldog izgalomtól. 
 	- Jó napot, Bundle, hát megjött. Akkor lássunk munkához. Hol van annak a szobának a kulcsa, amelybe a múltkor bejutott? 
 	- Az egyik földszinti ajtó kulcsa volt. Inkább vigyük fel mindet. 
 	- Igaza van, de siessen. Nincs sok időnk. 
 	Könnyen megtalálták a kulcsot, belökték a filccel bevont ajtót, és mindhárman beléptek. A szoba pontosan olyan volt, amilyennek Bundle előzőleg látta; a hét szék ott sorakozott az asztal körül. 
 	 246 
 	
 	Jimmy egy-két percig csöndben nézte. Aztán a két szekrényre pillantott. 
 	- Melyikben rejtőzött el, Bundle? 
 	- Ebben. 
 	Jimmy odament és kitárta az ajtót. A polcokon ugyanaz a szedett-vedett edénygyűjtemény sorakozott. 
 	- Ezt a sok kacatot el kell vinnünk innen -
 	mormolta. - Loraine, szaladjon le Biliért. Fölösleges tovább őrködnie a ház előtt. 
 	Loraine elszaladt. 
 	- Mi a terve? - kérdezte Bundle türelmetlenül. 
 	Jimmy térden állva próbált belesni a másik szekrényajtó résén. 
 	- Várjon, amíg Bili megérkezik, akkor majd meghallja a történetet elejétől végig. Ez az ő munkája ... és igazán remek munka. Hát ez meg mi... 
 	miért rohan Loraine úgy a lépcsőn, mintha egy megvadult bika üldözné? 
 	Loraine valóban lélekszakadva száguldott fölfelé a lépcsőn. Hamuszürke arccal, rémült tekintettel rontott be hozzájuk. - Bili... Bili... 
 	Jaj, Bundle... Bili! 
 	- Mi van Bill-lel? 
 	- Az isten szerelmére, Loraine - ragadta meg a vállát Jimmy -, mi történt? 
 	Loraine még mindig levegő után kapkodott. -
 	Bili... azt hiszem, meghalt... ott van a kocsiban... 
 	de nem mozdul és nem szól. Biztos vagyok benne, hogy meghalt. 
 	Jimmy halkan elkáromkodta magát, és már ugrott a lépcsőhöz. Bundle rohant utána, a szíve összevissza vert; iszonyúan elhagyatottnak érezte magát. 
 	Bili... meghalt? Jaj, nem! Nem! Ezt ne! Édes jó Istenem... ezt ne. 
 	 247 
 	
 	Egyszerre ertek a kocsihoz Jimmyvel, Loraine mögöttük. 
 	Jimmy benézett az autóba. Bili úgy ült, ahogy otthagyta. De a szeme csukva volt, és amikor Jimmy megrázta a karját, meg se moccant. 
 	- Nem értem - mormolta Jimmy. - De nem halt meg. Fel a fejjel, Bundle. Ide figyeljen, be kell vinnünk. Imádkozzunk, hogy ne vetődjön erre egy rendőr. Ha valaki meglát, a beteg barátunk, akit besegítünk a házba. 
 	Hárman együtt elég simán bevitték Bilit a házba, nem is keltettek különösebb feltűnést, csak egy borostás férfiú jegyezte meg együttérzően: 
 	- Az úriember lehajtott egy-két pohárral. - És bölcsen bólogatott. 
 	- A hátsó kis szobába a földszinten - mondta Jimmy. - Ott van egy kanapé. 
 	Baj nélkül a kanapéra fektették Bilit; Bundle melléje térdelt, s a kezébe vette ernyedt csuklóját. 
 	- Van pulzusa - mondta. - Mi történt vele? 
 	- Mikor az előbb otthagytam, nem volt semmi baja - mondta Jimmy. - Gondolom, valakinek sikerült beleinjekcióznia valamit. Nem nehéz... 
 	épp csak egy tűszúras. Az az ember talán azt kérdezte tőle, hány óra. Csak egyet tehetünk. 
 	Azonnal orvost kell szereznem. Maguk maradjanak itt, és vigyázzanak rá. - Az ajtóhoz sietett, de megtorpant. - Nézzék... ne féljenek. De azért inkább itthagyom a revolveremet. Szóval... csak a biztonság kedvéért. Jövök vissza, amilyen gyorsan csak tudok. 
 	Letette a revolvert a kanapé melletti kis asztalra, aztán elsietett. Hallották, hogy becsapja maga mögött a kijárati ajtót. 
 	Most nagyon csöndesnek tűnt a ház. A két lány nem mozdult; ott maradtak Bili mellett. Bundle 248 
 	
 	még mindig a pulzusán tartotta az ujjait. Mintha nagyon gyorsan és szabálytalanul vert volna. 
 	- Bárcsak tehetnénk valamit - súgta Loraine-nek. - Ez iszonyú. 
 	- Igen - bólintott Loraine. - Mintha már egy örökkévalóság telt volna el, mióta Jimmy elment, pedig csak másfél perce. 
 	- Folyton hangokat hallok - mondta Bundle. -
 	Lépteket meg recsegő padlódeszkákat odafönt... 
 	pedig tudom, hogy csak képzelődés. 
 	- Nem értem, miért hagyta itt Jimmy a revolvert - mondta Loraine. - Az nem lehet, hogy valóban veszély fenyeget bennünket. 
 	- Ha Bill-lel el tudtak bánni... - mondta Bundle, de nem fejezte be a mondatot. 
 	Loraine megborzongott. — Igen, tudom... de hát mi benn vagyunk a házban. Senki sem juthat be úgy, hogy ne hallanánk. Különben is, itt a revolver. 
 	- Csak tudnám, mitévő legyek - nézett Bundle megint Bilire. - Forró kávét. Azt szoktak nekik adni. 
 	- Van a táskámban repülősé - mondta Loraine. - Meg egy kis konyak. Hová is tettem? Ja, nyilván fönt hagytam az emeleti szobában. 
 	- Lehozom - mondta Bundle. - Hátha jót tesz neki. 
 	Gyors léptekkel ment fel a lépcsőn, át a kártyaszobán és be a nyitott ajtón a találkozóhelyre. 
 	Loraine táskája az asztalon hevert. 
 	Amint Bundle kinyújtotta a kezét, hogy elvegye, neszt hallott a háta mögött. Az ajtó mögött egy férfi állt, ütésre emelt kezében homokzsákkal. M-előtt Bundle megfordulhatott volna, lesújtott rá. 
 	Bundle halk nyögéssel összeesett, és eszméletlenül terült el a padlón. 
 	 249 
 	
 	HARMINCEGYEDIK FEJEZET 
 	 A Hét Számlap 
 	Bundle lassan, nagyon lassan magához tért. 
 	Érzékelte a mély, örvénylő feketeséget, középpontjában a heves, lüktető fájdalommal. Hangok értek el hozzá. Egy jól ismert hang egyre ugyanazt mondta. 
 	Aztán a feketeség lassabban örvénylett. Bundle azt is megállapította, hogy a fájdalom a fejében van. És már annyira magához tért, hogy érdekelte, amit az a hang mond. 
 	- Édes, egyetlen Bundle! Jaj, drága Bundle! 
 	Meghalt, istenem, meghalt! Ó, egyetlenem! Bundle. Drága, édes, egyetlen Bundle. Mennyire szeretlek. Bundle... édesem... drágám... 
 	Bundle mozdulatlanul feküdt, csukott szemmel. De már tökéletesen visszanyerte az öntudatát. Bili tartotta a karjában; szorosan magához ölelte. 
 	-Bundle, egyetlenem... Jaj, drága, egyetlen Bundle. Édes szerelmem. Jaj, Bundle... Bundle. 
 	Jézusom, most mihez kezdjek! Ó, édesem, drágám... egyetlen Bundle... legdrágább, legédesebb Bundle. Jóságos atyaúristen, most mihez kezdjek? Megöltem. Én öltem meg. 
 	Bundle nem szívesen szakította félbe. - Dehogy öltél meg, te szamár! - mondta mégis. 
 	Bilinek elállt a lélegzete a meglepetéstől. -
 	Bundle... te élsz! 
 	- Hát persze, hogy élek. 
 	- Mennyi ideje... szóval mikor tértél magadhoz? 
 	 250 
 	
 	- Körülbelül öt perce. 
 	- Akkor miért nem nyitottad ki a szemedet... 
 	vagy mondtál valamit? 
 	- Nem volt kedvem hozzá. Remekül éreztem magam. 
 	- Remekül érezted magad? 
 	- Hát persze. Hallgattam, miket mondasz. Soha többé nem fogod ilyen jól mondani. Mindig rémesen zavarban leszel. 
 	Bili elvörösödött. - Bundle... komolyan nem bántad? Tudod, annyira szeretlek. Már időtlen idők óta. De sose mertem megmondani. 
 	- Miért, te ütődött? 
 	- Mert azt hittem, úgyis csak kinevetnél. Szóval... te olyan okos vagy, meg minden... majd hozzámész valami nagy emberhez. 
 	- Mint George Lomax? - érdeklődött Bundle. 
 	- Nem valami ostoba tökfilkóhoz, mint Codders. 
 	Hanem egy igazán remek fickóhoz, aki méltó lesz rá... bár nem hiszem, hogy van ilyen ember. 
 	- Aranyos vagy, Bili. 
 	- Mondd, Bundle, de komolyan, képes lennél rá? Szóval rá tudnád szánni magad? 
 	- Mire tudnám rászánni magam? 
 	- Hogy a feleségem légy. Tudom, szörnyen nehéz felfogású vagyok... de annyira szeretlek, Bundle. A kutyád leszek, vagy a rabszolgád, vagy akármid. 
 	- Nagyon hasonlítasz egy kutyához - mondta Bundle. - Szeretem a kutyákat. Olyan barátságosak és hűségesek és melegszívűek. Azt hiszem, elképzelhető, hogy rá tudom szánni magam, és hozzád megyek feleségül, Bili... persze borzasztó nehezemre fog esni. 
 	Bili kiengedte szorításából. - Bundle... komolyan mondod? - hőkölt hátra. 
 	 251 
 	
 	- Látom, nem megy másként, megint el kell veszítenem az eszméletemet. 
 	-Bundle... édesem... - szorította magához Bili. Tetőtől talpig reszketett. - Bundle... komolyan mondod... igazán? Fogalmad sincs, mennyire imádlak. 
 	- Jaj, Bili - mondta Bundle. 
 	A további tíz percben elhangzottakat fölösleges volna részleteznünk. A beszélgetés nagy része ismétlésekből állt. 
 	- Igazán szeretsz? - kérdezte Bili hitetlenkedve, huszadszor, amikor végre kiengedte Bundle-t szorításából. 
 	- Igen, igen, igen. De most próbáljunk meg ésszerűen viselkedni. Még mindig hasogat a fejem, és kis híján kiszorítottad belőlem a lelket. 
 	Szeretném tudni, mi a helyzet. Hol vagyunk és mi történt? - Csak most nézett körül. A titkos szobában vannak, állapította meg, a filccel bevont ajtó csukva, és alighanem zárva. Tehát foglyok! 
 	Megint Bilire nézett, aki ügyet sem vetve a kérdésére, csak bámulta rajongva. 
 	- Bili, drágám - szólt rá Bundle -, szedd össze magad! Ki kell jutnunk innen. 
 	- Tessék?- mondta Bili. - Hogyan? Ja, persze. 
 	Az simán fog menni. Egyszerű lesz. 
 	- A szerelemtől így érzi az ember - magyarázta Bundle. - Magam is így vagyok vele. Mintha minden egyszerű és lehetséges volna. 
 	- Az is - mondta Bili. - Most, hogy tudom, hogy szeretsz... 
 	- Hagyd abba - vágott közbe Bundle. - Ha megint elkezdjük, sose fogunk komolyan szót váltani. Szedd össze magad és térj észre, különben meggondolom magam. 
 	- Ügyse hagyom -jelentette ki Bili. - Csak nem i 
 	 252 
 	
 	képzeled, hogy ha már egyszer megkaptalak, olyan ostoba leszek, hogy elengedjelek? 
 	- Képes volnál rá, hogy akaratom ellenére kényszeríts? - kérdezte Bundle drámaian. 
 	- De mennyire! Csak figyelj, majd meglátod! 
 	- Igazán aranyos vagy, Bili. Attól féltem, túlságosan jámbor leszel, de már látom, ez a veszély nem fenyeget. Még egy fél óra, és parancsolgatni fogsz nekem. Jézusom, megint butaságokat beszélünk. Nézd, Bili, figyelj rám! Ki kell jutnunk innen. 
 	- Mondom, hogy az simán fog menni. Majd én... 
 	Elhallgatott, mert Bundle megszorította a kezét és feszült figyelemmel előrehajolt, ügy van, nem tévedett. Valaki átjött a külső szobán. Kulcs fordult a zárban. Bundle visszafojtotta a lélegzetét. Jimmy jön a megmentésükre... vagy valaki más az? 
 	Az ajtó kinyílt, és a küszöbön ott állt a fekete szakállú Mr. Mosgorovsky. 
 	Bili hirtelen előrelépett, s odaállt Bundle elé. -
 	Nézze - mondta -, szeretnék négyszemközt beszélni magával. 
 	Az orosz egy-két percig nem válaszolt. Hosszú, selymes fekete szakállát simogatta, és csöndesen somolygott. 
 	- Szóval így vagyunk - mondta végül. - Rendben van. A hölgy szíveskedjék velem jönni. 
 	- Minden rendben lesz, Bundle - mondta Bili. -
 	Ezt bízd rám. Menj csak el ezzel a fickóval. Senki sem fog bántani. Tudom, mit beszélek. 
 	Bundle szófogadóan fölállt. Bili hangja olyan határozott volt, amilyennek még nem hallotta. 
 	A jelek szerint biztos a dolgában, és nincsenek kétségei afelől, hogy meg tud birkózni a helyzettel. Bundle-t bizonytalan kíváncsiság fogta 253 
 	
 	el, hogy mit tartogat (vagy vél tartogatni) a tarsolyában. 
 	Kiment a szobából az orosz előtt. Az követte, becsukta mögötte az ajtót és ráfordította a kulcsot. 
 	- Erre szíveskedjék - mutatott a lépcsőre, és Bundie engedelmesen fölment. Apró, levegőtlen szobába vezették. Ez lehetett Alfréd szobája, gondolta a lány. 
 	- Legyen szíves itt csöndben várakozni - mondta Mosgorovsky. - Ne csapjon semmi zajt. - Kiment, becsukta maga mögött az ajtót, és ráfordította a kulcsot. 
 	Bundie leült egy székre. A feje még mindig nagyon fájt, és úgy érezte, nem képes összefüggően gondolkodni. Bili a jelek szerint ura a helyzetnek. Előbb vagy utóbb nyilván idejön valaki és kiengedi. 
 	Múltak a percek. Bundie órája megállt, de úgy sejtette, több mint egy óra telt el, mióta az orosz idehozta. Mi történik? És mi történt tulajdonképpen? 
 	Végre lépteket hallott a lépcső felől. Ismét Mosgorovsky volt az. 
 	- Lady Eileen Brent - mondta szertartásosan -, kérik önt, jelenjen meg a Hét Számlap Társaság rendkívüli megbeszélésén. Fáradjon utánam. 
 	Előtte ment le a lépcsőn, s Bundie követte. 
 	A férfi kinyitotta a titkos szoba ajtaját, s amint Bundie belépett, elállt a lélegzete a meglepetéstől. 
 	Másodszor látta, amit első alkalommal csak bizonytalanul tudott kivenni a kémlelőnyíláson keresztül. Az asztal körül ott ültek az álarcosok. 
 	A váratlan látványtól Bundie úgy meghökkent, hogy földbe gyökerezett a lába. Mosgorovsky a helyére surrant, s közben feltette az álarcát. 
 	 254 
 	
 	Ezúttal nem volt üres a szék az asztalfőn. A Hét Óra ott ült a helyén. 
 	Bundle szíve vadul vert. Állt az asztal végénél, egyenest szembenézett a Hét Órával, és csak bámulta az arcát rejtő szövetdarabot a számlappal, amely mintha gúnyosan vigyorgott volna rá. 
 	A Hét Óra mozdulatlanul ült, és Bundle-nak az a különös érzése támadt, hogy erő sugárzik belőle. Nem a gyengeség tétlensége volt ez; Bundle vadul, szinte hisztérikusan kívánta, hogy szólaljon már meg... adjon valami jelt, tegyen egy mozdulatot... ne csak üljön ott, akár egy hatalmas pók a hálója közepén, zsákmányra lesve könyörtelenül. 
 	Bundle megborzongott, s ekkor Mosgorovsky fölállt. Sima, dallamos, meggyőző hangja mintha furcsán messziről szólt volna. 
 	- Lady Eileen, ön hívatlanul részt vett már ennek a társaságnak a titkos gyűlésén. Ezért szükségesnek tartjuk, hogy azonosuljon céljainkkal és törekvéseinkkel. A Két Óra helye, amint látja, üres. 
 	Ezt a helyet felajánljuk önnek. 
 	Bundle-nak elállt a lélegzete. Olyan volt az egész, mint valami képtelen lázálom. Lehetséges, hogy őt, Bundle Brentet felkérik: csatlakozzon egy vérengző titkos társasághoz? Vajon ugyanezt a javaslatot tették Bilinek is, és ő felháborodottan visszautasította? 
 	- Nem tehetem - mondta határozottan. 
 	- Ne hamarkodja el a választ. - Bundle-nak az volt az érzése, Mosgorovsky az óramaszk mögött jelentőségteljesen mosolyog a szakállába. - Még nem is tudja, Lady Eileen, mit utasít vissza. 
 	- Megvannak az elképzeléseim - jelentette ki Bundle. 
 	- Valóban? - szólalt meg a Hét Óra. Bundle 255 
 	
 	tudatában bizonytalan emlék ködlött fel. Valahonnan ismerte ezt a hangot. 
 	A Hét Óra nagyon lassan a fejéhez emelte kezét, az álarcot rögzítő szalaghoz. 
 	Bundle visszafojtott lélegzettel figyelt. Most végre... meg fogja tudni. 
 	Az álarc lehullt. 
 	És  Bundle ott látta maga előtt Battle főfel­
 	 ügyelő rezzenéstelen, merev arcát. 
 	 256 
 	
 	HARMINCKETTEDIK FEJEZET 
 	 Bundle sóbálvánnyá mered 
 	 -Ez a helyzet - közölte Battle. Mosgorovsky felugrott, és Bundle-hoz sietett. -Adjanak neki egy széket - mondta a főfelügyelő. - Látom, kissé megdöbbentette a dolog. 
 	Bundle lerogyott a székre. A meglepetéstől kifutott belőle minden erő, alig tudott megállni a lábán. 
 	- Nem számított rá, hogy itt találkozik velem, Lady Eileen - folytatta Battle szokott csöndes, megnyugtató hangján. - Akárcsak jó néhányan azok közül, akik az asztal körül ülnek. Bizonyos értelemben Mr. Mosgorovsky volt a helyettesem. 
 	Ő be volt avatva mindvégig. A többiek azonban csaknem mind vakon engedelmeskedtek az utasításoknak, amelyeket az ő révén kaptak. 
 	Bundle még mindig hallgatott. Egyszerűen -
 	nála merőben szokatlan módon - nem jött ki hang a torkán. 
 	Battle megértően bólintott, a jelek szerint tudta, mit érez Bundle. 
 	- Attól tartok, kénytelen lesz búcsút mondani néhány korábbi elképzelésének, Lady Eileen. Például ezt a társaságot illetően. Tudom, a könyvekben gyakori a gonosztevők titkos társasága, élén a titokzatos nagyszabású bűnözővel, akit soha nem lát senki. Lehetséges, hogy a való életben is létezik ilyesmi, de én csak azt mondhatom, soha nem találkoztam effélével, pedig így vagy úgy elég sok tapasztalatot szereztem. De hát annyi romanti-257 
 	
 	kus dolog van a világon, Lady Eileen. Az emberek, különösen a fiatalok, szívesen olvasnak effélékről, és még szívesebben művelnek effélét. Ön most meg fog ismerkedni egy igen kiváló amatőr csapattal, amely elsőrangú munkát végzett az osztályomnak, olyan munkát, amire senki más nem lett volna képes. Igaz, kissé melodramatikus kellékeket választottak, de hát miért is ne? Hajlandók voltak valóságos kockázatot vállalni... a legsúlyosabb kockázatot, méghozzá két okból: egyrészt mert élvezték a veszélyt, ami véleményem szerint igen jó jel ezekben a „Fő a biztonság"-napokban, másrészt őszinte hazaszeretetből... Most tehát, Lady Eileen, bemutatom őket. Először is Mr. Mos-gorovskyt, akit bizonyos értelemben már ismer. 
 	Amint tudja, ő vezeti a klubot és még sok mást. 
 	Egyik legértékesebb antibolsevista ügynökünk Angliában. Az Öt Óra András gróf a magyar követségről, az elhunyt Gerald Wade kedves, közeli barátja. A Négy Óra Mr. Hayward Phelps, amerikai újságíró, aki őszintén rokonszenvezik velünk, angolokkal, és figyelemre méltó érzékkel szimatolja ki a „híreket". A Három Óra... 
 	Mosolyogva elhallgatott, és Bundle sóbálvány-nyá meredve bámult Bili Eversleigh szégyenlősen vigyorgó képébe. 
 	- A Két Óra - komolyodott el Battle - csak egy üres szék. Mr. Ronald Devereux helye, a bátor fiatalemberé, aki meghalt a hazájáért. Az Egy Óra... nos, az Egy Óra eredetileg Mr. Gerald Wade volt, a másik bátor fiatalember, aki ugyan­
 	így veszítette életét. Helyét, bár nekem súlyos aggályaim voltak ezzel kapcsolatban, egy hölgy foglalta el, aki bebizonyította, hogy méltó rá, és aki nagyon sokat segített nekünk. 
 	Az Egy Óra utolsónak vette le maszkját, és 258 
 	
 	Bundle csodálkozás nélkül nézett Radzky grófnő 
 	szép, kreol arcába. 
 	- Rájöhettem volna - mondta bosszúsan -, hogy aki ennyire előírásszerűen szép külföldi kalandornő, az nem lehet valódi. 
 	- De az igazi viccet nem tudod - szólt közbe Bili. -  Bundle, ez itt Babé St. Maur...  emlékszel, beszéltem neked róla, mondtam, milyen remek színésznő... hát bebizonyította. 
 	- így van - mondta Miss Maur tősgyökeres amerikai akcentussal. - De azért nem volt olyan nagy dolog, mert apu meg anyu Európának abból a részéből jött, úgyhogy könnyen ment az akcentus. Mi tagadás, azért egyszer kis híján el­
 	árultam magam az Abbeyben, mikor a kertekről volt szó. - Elhallgatott, aztán hirtelen hozzátette: -
 	De... nem csak tréfából vágtam bele. Tudja, olyan menyasszonyféléje voltam Ronnynak, és mikor beadta a kulcsot... tennem kellett valamit, hogy a nyomára akadjunk a csirkefogónak, aki megölte. Ennyi az egész. 
 	- Nem hiszek a szememnek - mondta Bundle. 
 	- Semmi sem az, aminek látszik. 
 	- Igazán egyszerű, Lady Eileen - mondta Battle főfelügyelő. - Úgy kezdődött a dolog, hogy néhány fiatalember egy kis izgalomra vágyott. Először Mr. Wade fordult hozzám. Javasolta, hogy alakítsunk egy csoportot, mondjuk így, amatőrökből, némi titkosszolgálati munkára. Figyelmeztettem, hogy veszélyes lehet... de nem az a fajta volt, amelyik ettől megijed. Megmondtam neki, hogy ezzel mindenkinek számolnia kell, aki vállalkozik a munkára. De Mr. Wade barátai, becsületükre legyen mondva, nem riadtak vissza. így kezdődött. 
 	- És mi volt ennek az egésznek a célja? -
 	kérdezte Bundle. 
 	 259 
 	
 	- E l akartunk kapni valakit... mindenáron. 
 	Nem volt közönséges bűnöző. Mr. Wade köreiben tevékenykedett, afféle Raffles volt, úri szélhámos, de sokkal veszélyesebb nála. Csak a nagyszabású ügyek érdekelték, a nemzetközi ügyek. Már kétszer loptak el titkos találmányokat, és nyilvánvaló volt, hogy olyasvalaki a tettes, aki belső információkhoz jut. A szakemberek mindent megpróbáltak ... de kudarcot vallottak. Aztán átvették a munkát az amatőrök... és nekik sikerült. 
 	- Sikerült? 
 	- Igen... de nagy árat fizettek érte. Veszélyes fickó volt. Ketten odavesztek, és ő megúszta. 
 	Csakhogy a Hét Számlap nem adta fel. És amint mondtam, végül sikerült nekik. Hála Mr. Eversleighnek, tetten értük azt az embert. 
 	- Ki az? — kérdezte Bundle. — Ismerem? 
 	- Nagyon jól ismeri, Lady Eileen. A neve Mr. 
 	Jimmy Thesiger, és ma délután tartóztatták le. 
 	 260 
 	
 	HARMINCHARMADIK FEJEZET 
 	 Battle mindent megmagyaráz 
 	 — Én magam jó ideig nem gyanakodtam rá -
 	fogott a magyarázatba Battle főfelügyelő. Kényelmesen, ráérősen beszélt. - Csak akkor fogtam gyanút, amikor hallottam Mr. Devereux utolsó szavairól. Ön természetesen úgy értette: Mr. Devereux Mr. Thesigernek akarja megüzenni, hogy a Hét Számlap ölte meg őt. Szó szerint mintha ezt jelentette volna, amit mondott. Csakhogy én tudtam, hogy ez lehetetlen. Mr. Devereux a Hét Számlapnak akart üzenni valamit... méghozzá Mr. Jimmy Thesigerről. A dolog hihetetlennek látszott, hiszen Mr. Devereux és Mr. Thesiger közeli barátok voltak. De eszembe jutott még valami: hogy ezeket a lopásokat csak nagyon jól értesült ember követhette el. Olyasvalaki, aki vagy bent van a külügyminisztériumban, vagy legalábbis a fülébe jut minden ottani pletyka. Azt sem nagyon értettem, honnan van Mr. Thesigernek annyi pénze. 
 	Apja igen szerény jövedelmet hagyott rá, mégis nagy lábon élt. Vajon miből? Továbbá tudtam, hogy Mr. Wade rájött valamire, ami nagyon felkavarta. Meg volt győződve róla, hogy jó nyomon van. Nem árulta el senkinek, mi ez a nyom, de Mr. 
 	Devereux-nek mondott valamit arról, hogy nemsokára biztosat fog tudni. Ez közvetlenül azelőtt történt, hogy mindketten lementek arra a hétvégére Chimneysbe. Amint tudja, Mr. Wade meghalt... 
 	látszólag azért, mert sok altatót vett be. Egyszerű 
 	ügynek látszott, de Mr. Devereux egy pillanatig 261 
 	
 	sem fogadta el ezt a magyarázatot. Biztosra vette, hogy Mr. Wade-et nagyon ügyesen eltették az útból, és hogy ott kellett lennie a házban a bűnözőnek, akit mindannyian keresünk. Azt hiszem, kis híján beavatta Mr. Thesigert a bizalmába, mert akkor még egyáltalán nem gyanakodott rá. De valami miatt mégsem tette. Azután különös dolgot művelt. Sorba rakott a kandallópárkányon hét órát, a nyolcadikat pedig eldobta. Jelképnek szánta, hogy a Hét Számlap megbosszulja majd egyik tagja halálát... s türelmetlenül figyelte, elárulja-e magát valaki. 
 	- Jimmy Thesiger mérgezte meg Gerry Wade-et? - Igen, belecsempészte a mérget a szódás whiskybe, amelyet Mr. Wade odalent ivott, mielőtt indult volna lefeküdni. Ezért volt olyan álmos, amikor azt a levelet írta Miss Wade-nek. 
 	- Szóval az inasnak, Bauernek semmi köze nem volt az egészhez? 
 	- Bauer a mi emberünk, Lady Eileen. Valószínűnek tartottuk, hogy a bűnözőnk majd ráveti magát Herr Eberhard találmányára, és Bauert azért juttattuk be a házba, hogy szemmel tartson mindent. De nem sokat tehetett. Amint mondtam, Mr. Thesiger könnyűszerrel beadta a halálos adag mérget. Később, amikor már mindenki aludt, vizespalackot, poharat meg egy üres klórhidrátos üvegcsét tett Mr. Wade ágya mellé, aki ekkor már eszméletlen volt; valószínűleg az ujjait is rászorította a pohárra meg az üvegre, hogy ott találják az ujjlenyomatát, ha felmerül valamiféle gyanú a halálesettel kapcsolatban. Nem tudom, milyen hatást tett Mr. Thesigerre a hét óra a kandallópárkányon. Az biztos, hogy nem árult el semmit Mr. 
 	Devereux-nak. De azért azt hiszem, volt néhány 262 
 	
 	rossz perce időnként, amikor eszébe jutottak, Es gondolom, attól fogva elég bizalmatlanul figyelte Mr. Devereux-t. Hogy ezután mi történt, nem tudjuk. Mr. Wade halála után senki sem nagyon látta Mr. Devereux-t. De az világos, hogy ugyanazon a nyomon indult el, mint Mr. Wade, és ugyanarra az eredményre jutott: nevezetesen, hogy Mr. Thesiger az emberünk. És azt hiszem, ugyanaz árulta is el. 
 	- Mégpedig? 
 	- Miss Loraine Wade. Mr. Wade nagyon szerette őt... azt hiszem, feleségül akarta venni... hiszen nem volt vér szerinti testvére... és semmi kétség, a kelleténél többet mondott el neki. Miss Loraine Wade azonban Mr. Thesigert imádta szívvel-lélekkel. Bármit megtett volna a kedvéért. Továbbadta neki az információt. Később Mr. Devereux is vonzalmat érzett iránta, és talán figyelmeztette, hogy óvakodjék Mr. Thesigertől. így aztán Mr. Devereux-t is elhallgattatták... s mikor haldoklott, megpróbált üzenetet küldeni a Hét Számlapnak, hogy Mr. Thesiger ölte meg. 
 	- Ez szörnyű - kiáltott fel Bundle. - Istenem, ha tudtam volna! 
 	- Nagyon valószínűtlennek látszott. Az igazat megvallva magam is alig tudtam elhinni. De aztán jött az Abbey-ügy. Nyilván emlékszik, milyen kínos volt... különösen Mr. Eversleighnek. Ön és Mr. 
 	Thesiger egy húron pendültek. Mr. Eversleight már az is nagyon feszélyezte, hogy ön mindenáron el akart jönni ide, s amikor megtudta, hogy ön végighallgatott itt egy megbeszélést, nagyon megdöbbent. - A főfelügyelő elhallgatott; a szeme megvillant. - Ami azt illeti, én is, Lady Eileen. 
 	Almomban sem jutott volna eszembe, hogy ilyesmi lehetséges. Alaposan kifogott rajtam, semmi 263 
 	
 	kétség. Szóval, Mr. Eversleigh igen nehéz helyzetben volt. Ha elárulja önnek a Hét Számlap titkát, Mr. Thesiger is értesül róla... márpedig erről szó sem lehetett. Persze Mr. Thesigernek nagyon jól jött a dolog, mert ártatlannak látszó ürügyet kínált, hogy meghívassa magát az Abbeybe. Egyébként a Hét Számlap akkor már figyelmeztető levelet küldött Mr. Lomaxnak. így akartuk biztosítani, hogy a segítségemet kérje, tehát magától értetődő módon lehessek ott a helyszínen. Amint tudja, egyáltalán nem titkoltam a kilétemet—villant meg ismét a főfelügyelő szeme. - Nos, látszólag Mr. 
 	Eversleigh és Mr. Thesiger őrködött felváltva. Valójában Mr. Eversleigh és Miss St. Maur. A hölgy éppen a könyvtárszoba ablakánál állt őrt, amikor meghallotta, hogy Mr. Thesiger közeledik, így be kellett ugrania a spanyolfal mögé. És most derült ki, milyen ügyes Mr. Thesiger. Bizonyos határig tökéletesen hiteles történetet adott elő, és be kell vallanom, a verekedés meg a többi nagyon megzavart... már azon töprengtem, van-e egyáltalán valami köze a rabláshoz, vagy rossz nyomon járunk. Volt néhány gyanús körülmény, amely egészen más irányba mutatott, és higgye el, sötétben tapogatóztam, amíg nem adódott valami, ami eldöntötte a kérdést. Megtaláltam a kandallóban a kesztyűt a fognyomokkal... és akkor... nos, akkor már tudtam, hogy mégiscsak igazam volt. De szavamra, nagyon ügyesen csinálta. 
 	- Tulajdonképpen mi történt? - kérdezte Bundle. - Ki volt a másik férfi? 
 	- Nem volt másik férfi. Figyeljen ide, elmondom, hogyan rekonstruáltam végül a történetet. 
 	Mr. Thesiger és Miss Wade kezdettől fogva együtt tervelték ki az egészet. Pontosan meghatározott időpontban volt találkozójuk. Miss Wade átjön a 264 
 	
 	kocsiján, bemászik a kerítésen és fölsiet a házhoz. 
 	Ha valaki megállítja, hihető története van... az, amit végül el is mondott. De senki sem állította meg, akadálytalanul jutott a teraszhoz, épp amikor az óra kettőt ütött. Na már most: érkezését már az első pillanatban észrevették. Az embereim látták őt, de azt az utasítást kapták, hogy ne állítsanak meg senkit, aki bejön... csak azt, aki távozni akar. Tudják, szerettem volna minél többet megtudni. Miss Wade tehát odaér a teraszra, s abban a pillanatban a lábához esik egy csomag, ő pedig fölveszi. Egy férfi megindul lefelé a borostyánon, s ő futni kezd. És ekkor mi történik? A verekedés... 
 	és rövidesen a revolverlövések. Mit tesz majd mindenki? Rohan a küzdelem színhelyére. Miss Loraine Wade pedig nyugodtan távozhat a parkból és elmehet a kocsiján, birtokában a gyártási leírással. 
 	Csakhogy másképp alakultak a dolgok. Mss Wade egyenest a karomba futott. És ebben a pillanatban visszájára fordult a játék. Már nem támadásról van szó, hanem védekezésről. Miss Wade elmondja a történetet. Szóról szóra igaz és ésszerű. 
 	De most térjünk rá Mr. Thesigerre. Volt valami, ami azonnal feltűnt nekem. A golyó ütötte sebtől egymagában nem veszíthette el az eszméletét Vagy elesett és beverte a fejét... vagy... egyáltalán el sem ájult. Később hallottuk Miss St. Maur történetét. Tökéletesen egybevágott Mr. Thesigeré-
 	vei... de volt egy sokatmondó pontja. Miss St. 
 	Maur azt mondta: amikor a lámpákat eloltották, és Mr. Thesiger az ablakhoz ment, olyan csöndben volt, hogy Miss St. Maur azt hitte, már nincs is a szobában. Na már most, ha van valaki a szobában, az ember biztosan meghallja a lélegzetét, ha arra figyel. Tegyük fel tehát, hogy Mr. Thesiger valóban kiment. De hová? Fel a borostyánon Mr. 
 	 265 
 	
 	O'Rourke szobájába... hiszen Mr. O'Rourke szódás whiskyjébe az este már altatót tett. Megszerzi a dokumentumokat, ledobja őket a lánynak, lemászik megint a borostyánon, és... verekedni kezd. Ha jobban meggondoljuk, ez nem nehéz. 
 	Fölborogatja az asztalokat, tántorog, a saját hangján beszél, aztán rekedten suttog. Végül az egészet megkoronázza a két revolverlövés. A saját colt automata pisztolyával, amelyet nyíltan szerzett be az előző nap, rálő a képzeletbeli támadóra. Aztán kesztyűs bal kezével kiveszi a zsebéből a kis mausert, és keresztüllövi jobb karja izmait. A pisztolyt kidobja az ablakon, a kesztyűt letépi a fogával, s a tűzbe dobja. Mikor én megérkezem, már ájultan hever a földön. 
 	Bundle mély lélegzetet vett. - De minderre nem jött rá azonnal, ugye, Battle főfelügyelő? 
 	- Nem bizony. Alaposan rászedtek. Csak jóval később állt össze a kép. Az első lépés az volt, hogy megtaláltam a kesztyűt. Aztán Sir Oswaldot megkértem, hogy dobja ki a pisztolyt az ablakon. Jóval messzebbre esett a kelleténél. Csakhogy egy jobbkezes férfi sokkal kisebbet dob a bal kezével. Ám ekkor még csak gyanakodtam... és ami azt illeti, elég halvány volt ez a gyanú. De akkor eszembe jutott valami. Az iratokat nyilvánvalóan azért dobták le, hogy fölvegye valaki. Ha Miss Wade csak véletlenül került oda, akkor kinek szánták? Természetesen a beavatatlanok előtt kézenfekvő volt a válasz: a grófnőnek. Én azonban előnyben volt a m önnel szemben.  Tudtam, hogy a grófnő gyanún felül áll.  Mi következik ebből? Hogy a dokumentumokat az vette föl, akinek szánták őket. És minél tovább gondolkoztam a dolgon, annál különösebb véletlennek találtam, hogy Miss Wade pontosan akkor érkezett oda. 
 	 266 
 	
 	- Magának elég kínos lehetett, amikor megkerestem, és előadtam, mennyire gyanúsnak találom a grófnőt. 
 	- Kínos is volt, Lady Eileen. Mondanom kellett valamit, hogy elaltassam a gyanúját. És Mr. Eversleigh is nagyon kellemetlenül érezte magát, amikor a hölgy magához tért, s neki fogalma sem volt, mit fog mondani. 
 	- Most már értem, miért volt úgy megijedve Bili 
 	- mondta Bundle. - És miért mondta neki folyton, hogy ne siessen el semmit, csak akkor beszéljen, ha már egészen rendbe jött. 
 	- Szegény jó Bili - mondta Miss St. Maur. -
 	A szegény kicsikét akarata ellenére kellett elcsábítanom ... és egyre keservesebb volt neki. 
 	- Nos - mondta Battle főfelügyelő -, ez volt a helyzet. Gyanakodtam Mr. Thesigerre... de nem volt kétségbevonhatatlan bizonyítékom. Mr. Thesiger viszont kezdte elveszíteni a fejét. Azzal többé-
 	kevésbé tisztában volt, mivel áll szemben a Hét Számlapban... de mindenáron meg akarta tudni, ki lehet a Hét Óra. Meghívatta magát Coote-ékhoz, mert az volt a benyomása, hogy a Hét Óra Sir Oswald Coote. 
 	- Én gyanakodtam Sir Oswaldra - mondta Bundle -, különösen mikor bejött a kertből azon az éjszakán. 
 	- Én rá sose gyanakodtam - mondta Battle. -
 	De azt elárulhatom, hogy bizony azt a fiatal fickót, a titkárát gyanúsnak találtam. 
 	- Pongót? - kérdezte Bili. - Ugyan, a jó öreg Pongót? 
 	- Igen, Mr. Eversleigh, a jó öreg Pongót, ahogy ön hívja. Nagyon rátermett fiatalember, és bármit véghez tud vinni, ha igazán akarja. Részben azért gyanakodtam rá, mert ő vitte be aznap éjjel az 267 
 	
 	órákat Mr. Wade szobájába. Gyerekjáték lett volna odatennie az üveget meg a poharat az éjjeliszekrényre. Aztán meg balkezes volt. Az a kesztyű 
 	egyenest őrá mutatott... csakhogy volt itt valami... 
 	- Micsoda? 
 	- A fognyomok... csak olyan ember tépi le a fogával a kesztyűt, aki nem tudja használni a jobb kezét. 
 	- Tehát Pongót felmentette a vád alól. 
 	- Tehát Pongót felmentettem a vád alól, amint mondja. Biztos vagyok benne, Mr. Bateman nagyon csodálkozott volna, ha megtudja, hogy egy­
 	általán gyanúsítottam. 
 	- De mennyire - bólintott Bili. - Egy ilyen nyársat nyelt fickó... egy ilyen ostoba tökfilkó, mint Pongo. Hogyan hihette egy pillanatig is... 
 	- Hát, ami azt illeti, Mr. Thesiger aztán valóban üresfejű fiatal tökfilkónak látszott, a legostobább fajtából. Valamelyikük szerepet játszott. Amikor úgy döntöttem, hogy Mr. Thesiger az, kikértem felőle Mr. Bateman véleményét. Mr. Bateman kezdettől fogva gyanakodott Mr. Thesigerre, és ezt nemegyszer hangoztatta is Sir Oswald előtt. 
 	- Furcsa - jegyezte meg Bili -, Pongónak mindig igaza van. Dühítő. 
 	- Tehát mint mondtam - folytatta Battle főfel­
 	ügyelő -, elértük, hogy Mr. Thesiger menekülőre fogja a dolgot, mert elveszítette a fejét a Hét Számlap-ügy miatt, és mert nem tudta biztosan, honnan fenyegeti a veszély. Hogy végül elkaptuk, az egyedül Mr. Eversleighnek köszönhető. Tudta, mire vállalkozik, és vidáman tette kockára az életét. 
 	De az meg sem fordult a fejében, hogy önt is belerángatják az ügybe, Lady Eileen. 
 	- Eszembe sem jutott - mondta Bili érzéssel. 
 	 268 
 	
 	- Beállított Mr. Thesigerhez egy koholt történettel - folytatta Battle. - Úgy tett, mintha a kezébe jutottak volna Mr. Devereux bizonyos feljegyzései, amelyek gyanút keltettek Mr. Thesiger iránt. Természetesen hűséges baráthoz illően azonnal elrohant Mr. Thesigerhez, biztos lévén benne, hogy ő 
 	majd megfelelő magyarázattal szolgál. Úgy számítottunk, hogy ha igazunk van, Mr. Thesiger megpróbálja Mr. Eversleight eltenni láb alól, és azt is sejtettük, miképp fog majd hozzá. Valóban: Mr. 
 	Thesiger megkínálta a vendégét szódás whiskyvel. Amikor Mr. Thesiger pár percre kiment a szobából, Mr. Eversleigh az italt a kandallón álló korsóba öntötte, de természetesen úgy kellett tennie, mintha érezné a hatását. Tudta, hogy lassan hat, nem hirtelen. Hozzáfogott a történethez; Mr. 
 	Thesiger eleinte felháborodottan tagadott, de amint látta (vagy látni vélte), hogy a méreg már hat, mindent bevallott, s közölte Mr. Eversleighvel, hogy ő lesz a harmadik áldozat. Amikor Mr. Eversleigh már alig volt eszméleténél, Mr. Thesiger levitte a kocsijához és berakta. A kocsitetőt már korábban felhúzták. Közben nyilván telefonált önnek Mr. Eversleigh tudtán kívül. Ravaszul arra kérte, mondja azt mindenkinek, hogy Miss Wade-et viszi haza. Ön senkinek sem említette, hogy beszélt vele. Később, amikor megtalálták volna itt a holttestét, Miss Wade megesküdött volna, hogy ön hazavitte, azután feljött Londonba, mert azt tervezte, hogy egyedül hatol be ebbe a házba. Mr. 
 	Eversleigh tovább játszotta a szerepét, eszméiéi lennek mutatta magát. Egyébként amikor a kel fiatalember távozott a Jermyn Streetről,  ,w 4gyfk emberem bejutott a lakásba, megtalálta .1 I<I<-
 	zett whiskyt és benne annyi moilmni hldrol l©H 
 	dot, amennyi két embcít is iiie<|öll voliui l<i 269 
 	
 	ték a kocsijukat is. Mr. Thesiger kiment a városból egy népszerű golfpályára, ahol pár percig tartózkodott, s azt mondta, játszik egy kört. Ezt természetesen alibinek szánta szükség esetére. A kocsit Mr. Eversleighvel kissé távolabb hagyta az úton. 
 	Azután visszajött a városba, egyenesen a Hét Számlap Klubba. Amint látta, hogy Alfréd távozik, az ajtó elé hajtott, kiszállás közben szólt néhány szót Mr. Eversleighnek, arra az esetre, ha ön hallaná, aztán bejött a házba, és előadta kis komédiáját. Amikor úgy tett, mintha orvosért menne, valójában csak bevágta az ajtót, és csöndben fölosont az emeletre, ahová Miss Wade-nek hamarosan fel kellett küldenie önt valamilyen ürüggyel. Mr. 
 	Eversleigh természetesen halálra rémült, amikor önt meglátta, de azt tartotta a leghelyesebbnek, ha tovább játssza a szerepét. Tudta, hogy az embereink figyelik a házat, és azt hitte, önt nem fenyegeti közvetlen veszély. Hisz ő bármelyik pillanatban „magához térhetett". Amikor Mr. Thesiger ledobta az asztalra a revolverét, s látszólag távozott a házból, még biztonságosabbnak vélte a helyzetet. Ami a továbbiakat illeti... - Bilire nézett. 
 	- Ezt már talán ön mondja el, uram. 
 	- Még mindig ott feküdtem azon az istenverte kanapén - mondta Bili - igyekeztem úgy kinézni, mint akinek vége, és egyre idegesebb lettem. Végül hallottam, hogy valaki leszalad a lépcsőn, Loraine meg fölállt, és az ajtóhoz ment. Hallottam Thesiger hangját, de azt nem, hogy mit mond. 
 	Aztán Loraine azt mondta: „Akkor jó... remekül ment minden." Thesiger meg azt: „Segíts fölvinni. 
 	Nem lesz könnyű, de azt akarom, hogy mind a ketten ott legyenek... szép kis meglepetés lesz a Hét Órának." Nem egészen értettem, miről fecsegnek, de közben valahogy fölvonszoltak a lép-270 
 	
 	csőn. Alaposan megdolgoztattam őket, jól elhagytam magam, igazi holtteher voltam. Bedobtak ide, és megint Loraine hangját hallottam: „Biztos, hogy rendben lesz? Nem fog magához térni?" 
 	Jimmy meg, az átkozott gazember azt felelte: „Ne félj! Teljes erőmből fejbe vágtam." Aztán elmentek és bezárták az ajtót, én meg kinyitottam a szememet, és itt találtalak. Jézusom, Bundle, ilyen gyalázatosan nem fogom érezni magam soha az életben. Azt hittem, meghaltál. 
 	- Gondolom, a kalapom mentett meg - mondta Bundle. 
 	- Részben — jegyezte meg Battle főfelügyelő. — 
 	Részben Mr. Thesiger sebesült karja. Maga sem vette észre... de csak feleannyi erő volt benne, mint máskor. Nekünk persze így sem válik becsületünkre a dolog. Nem vigyáztunk önre eléggé, Lady Eileen... és ez foltot ejt az egész műveleten. 
 	- Nagyon szívós vagyok - mondta Bundle. -
 	Meg szerencsés is. Csak azon nem tudom túltenni magam, hogy Loraine is benne volt. Olyan kedves kis teremtés. 
 	- Hát persze! - mondta a főfelügyelő. - Az volt a pentonville-i gyilkos nő is, aki öt kisgyerekkel végzett. Ez semmit sem jelent. A vérében volt... az apjának is börtönben lett volna a helye, nem is egyszer. 
 	- Elkapták Loraine-t is? - kérdezte Bundle. 
 	Battle főfelügyelő bólintott. - Aligha fogják fölakasztani... az esküdtek lágyszívűek. De az ifjú Thesiger lógni fog... szerencsére... soha életemben nem találkoztam nála aljasabb, szívtelenebb bűnözővel. Most pedig - tette hozzá -, h. 11 H -i 11 I.1| 
 	a feje túlságosan, Lady Eileen, mit. s/oln.i icjy szerény ünnepséghez? Van ill .1 kö/HU-n  ,t\ < kis vendéglő. 
 	 271 
 	
 	- Majd éhen halok, Battle főfelügyelő - egyezett bele Bundle lelkesen. - Különben is meg kell ismerkednem a kollégáimmal - nézett körül. 
 	-A Hét Számlappal - mondta Bili. - Hurrá! 
 	Most elkelne egy kis pezsgő. Mondja, Battle, tartanak pezsgőt abban a vendéglőben? 
 	- Ezt bízza rám, uram. Nem lesz oka panaszra. 
 	- Battle főfelügyelő - mondta Bundle -, maga csodálatos ember. Sajnálom, hogy már nős. így kénytelen leszek beérni Bill-lel. 
 	 272 
 	
 	HARMINCNEGYEDIK FEJEZET 
 	 Lord Caterham beleegyezését 
 	 adja 
 	 - Apa, mondanom kell valamit - közölte Bundle. — El fogsz veszíteni. 
 	- Szamárság - jelentette ki Lord Caterham. -
 	Ne mondd nekem, hogy heveny tüdővészben vagy szívgyengeségben szenvedsz, mert úgysem hiszem el. 
 	- Nem elhalálozás, hanem házasság következtében. 
 	- Majdnem akkora szerencsétlenség - állapította meg Lord Caterham. - Nyilván el kell mennem az esküvődre, szoros, kényelmetlen öltönybe vágni magam, és az oltárhoz vezetnem téged. 
 	Lomax meg majd szükségesnek tartja, hogy megcsókoljon a sekrestyében. 
 	- Te jóságos ég! Csak nem képzeled, hogy George-hoz akarok feleségül menni? - kiáltott föl Bundle. 
 	- Mintha ilyesféle hír járta volna, mikor legutóbb láttalak - mondta az apja. - Tudod, tegnap délelőtt. 
 	- Akihez hozzámegyek, az milliószor szeretetreméltóbb George-nál - közölte Bundle. 
 	- Remélem is - mondta Lord Caterham. - De hát az ember sose tudhatja. Egyébként sem hiszem, hogy neked különösebben jó lenne az emberismereted, Bundle. Azt mondtad, a fiatal Thesiger vidám kétbalkezes, és most azt hallom felőle, hogy korunk egyik legügyesebb bűnözője volt. 
 	Kár, hogy nem találkoztam vele. Azon gondolko-273 
 	
 	zom, rövidesen megírom a visszaemlékezéseimet ... külön fejezet szól majd a gyilkosokról, akikkel találkoztam... és merő figyelmetlenségből elmulasztottam, hogy megismerkedjem ezzel a fiatalemberrel. 
 	- Ugyan, ne butáskodj - mondta Bundle. -
 	Tudod jól, benned nincs annyi energia, hogy visz-szaemlékezéseket vagy bármi mást írj. 
 	- Nem is úgy gondoltam, hogy én körmölök majd - jelentette ki Lord Caterham. - Azt hiszem, egyébként sem ez a módja. Találkoztam a minap egy igen kedves lánnyal, akinek ez a foglalkozása. 
 	Ő majd összegyűjti az anyagot és megírja a könyvet. 
 	- És mi lesz a te dolgod? 
 	- Csak éppen vázolok néhány esetet meg a körülményeket naponta fél órában. Semmi több. 
 	- Kis szünet után Lord Caterham hozzátette: -
 	Kellemes külsejű lány... és olyan nyugodt és megértő. 
 	- Az az érzésem, apa, ha nem leszek melletted, hogy vigyázzak rád, halálos veszélybe rohansz. 
 	- Mindenkinek másfajta veszély való - jelentette ki Lord Caterham. Már indult kifelé, mikor visz-szafordult, és odaszólt a lányának: - Egyébként kihez mész feleségül, Bundle? 
 	- Kíváncsi voltam, mikor kérdezed meg. Bili Eversleighhez. 
 	Az egoista egy percig gondolkozott. - Remek -
 	bólintott aztán mélységes megelégedéssel. -
 	Olyan jól golfozik, hogy nem számítanak neki handicapet, ugye? Együtt indulhatunk párosban az őszi versenyeken.